Z tehdejší norské ústavy a pomýlené protižidovské klauzule, která byla mimochodem o pár desítek let později zrušena, si přesto můžeme vzít několik ponaučení. I slušné motivy mohou vést ke špatnému úsudku a znalosti (islámu či judaismu) nejsou ochranou proti hloupým myšlenkám. Nejdůležitější ponaučení však zní, že je vždy pošetilé – ba přímo nebezpečné – soudit lidi podle toho, v co podle našeho názoru věří. Předpokládat, že všichni muslimové díky svému náboženskému založení přemýšlejí stejně a že mají „kolektivní mysl“ namísto jednotlivých myšlenek, je stejně velkou chybou jako předpokládat, že známe mysl Židů, křesťanů či kohokoliv jiného. A tvrdit, že něco tak rozmanitého a někdy i mnohoznačného, jako je náboženská víra, lze díky několika prastarým textům naroubovat na nějaké pevné ideologické stanovisko, to už je naprosto zavádějící.
Trotzdem kann man aus der fehlgeleiteten – übrigens ein paar Jahrzehnte später aufgehobenen – Judenklausel der norwegischen Verfassung Lehren ziehen. Ein schlechtes Urteil kann auch aus anständigen Motiven herrühren, und Wissen (über den Islam oder das Judentum) ist kein Schutz vor dummen Ideen. Die wichtigste Lehre jedoch ist, dass es immer töricht – und sogar gefährlich – ist, Menschen danach zu beurteilen, was sie unserer Ansicht nach glauben. Anzunehmen, dass alle Muslime aufgrund ihres religiösen Hintergrunds das Gleiche denken, dass sie eine „Denkweise“ haben statt individueller Gedanken, ist ein ebenso großer Fehler, wie anzunehmen, dass man die Denkweise von Juden, Christen oder irgendwem anders kennen kann. Und zu behaupten, dass sich etwas so Vielfältiges wie ein religiöser Glaube aufgrund bestimmter antiker Texte mit einer feststehenden ideologischen Position verknüpfen lässt, ist absolut irreführend.