V době, kdy jsem stanul v čele EP, se očekávalo, že Parlament podstatnou mírou ovlivní vývoj nové budoucnosti našeho kontinentu. Z dob, kdy jsem byl předsedou skupiny Evropské lidové strany, jsem věděl, že to je možné pouze tehdy, pokud se vytvoří většina napříč politickými skupinami. Šlo o to, aby se zorganizovaly, postavily společný cíl nad zájmy svých politických skupin a v tomto duchu vedly s Radou a Komisí dialog jako rovnoprávný partner. Při pohledu zpět lze říci, že se to podařilo, neboť volení zástupci lidu dokázali své pravomoci rozšířit a náležitě využít. Maastrichtská smlouva přinesla nejen jízdní řád pro měnovou unii a zavedení eura, ale znamenala také – což již ne všichni vědí – podstatný nárůst pravomocí Evropského parlamentu. Tehdy byl dokončen přechod od Parlamentu s převážně poradním charakterem k Parlamentu, který má právo spolurozhodovat při schvalování zákonů.
Bei der Europawahl im Juni 1994 konnte das Europäische Parlament bereits mit den gestärkten Kompetenzen vor die Wähler treten, die ihm im Maastrichter Vertrag zugesprochen worden waren. Als ich an die Spitze des Europäischen Parlaments trat, begleiteten mich hohe Erwartungen, dass das Parlament maßgeblich die Entwicklung in eine neue Zukunft unseres Kontinents beeinusst. Aus meiner Zeit als Fraktionsvorsitzender der Europäischen Volkspartei (EVP) wusste ich, dass das nur gelingen könnte, wenn Mehrheiten überparteilich organisiert werden, und auf dieser Basis das Gespräch auf gleicher Augenhöhe mit Rat und Kommission gesucht wird. In der Rückschau lässt sich sagen, dass das gelungen ist, weil die Volksvertretung ihre Kompetenzen ausbauen und nutzen konnte. Der Vertrag von Maastricht brachte ja nicht nur den Fahrplan zur Währungsunion und zum Euro, sondern – was längst nicht mehr alle wissen – einen erheblichen Ausbau der Kompetenzen des Europäischen Parlaments. Damals erfolgte die endgültige Umgestaltung von einem Parlament mit überwiegend beratendem Charakter zur Mitentscheidung in der Gesetzgebung.