Namísto vytváření umělých „farem“, které vážou CO2, by se vlády měly zaměřit na ochranu již existujících přírodních ekosystémů a umožnit obnovu těch znehodnocených. Deštné pralesy, oceány a rašeliniště (jako například bažiny) mají obrovskou kapacitu pro skladování CO2 a nevyžadují neodzkoušenou technologickou manipulaci. Prosazováním neodzkoušených technologií jakožto léku na všechny neduhy měnící klima jejich stoupenci v podstatě naznačují, že svět stojí před nevyhnutelnou volbou: geoinženýrství, nebo katastrofa. To je ovšem falešné. Za přitažlivostí geoinženýrství nestojí vědecká či ekologická nutnost, nýbrž politické preference. Současné debaty o klimatickém inženýrství jsou bohužel nedemokratické a převládají v nich technokratické pohledy na svět, názory vedené z pozice přírodních věd a inženýrství a partikulární zájmy průmyslu fosilních paliv.
Statt künstliche CO2-bindende „Farmen“ zu schaffen, sollten wir uns auf den Schutz bereits bestehender natürlicher und die Wiederherstellung degradierter Ökosysteme konzentrieren. Regenwälder, Ozeane und Torfmoore (wie etwa Sumpfgebiete) haben enorme CO2-Speicherkapazitäten und ihr Schutz erfordert keinen großtechnologischen Eingriff. Indem sie unerprobte Technologien als Allheilmittel für alle Klimawandelprobleme propagieren, suggerieren die Geo-Ingenieure, dass die Welt vor einer unvermeidlichen Entscheidung steht: Geoengineering oder die Katastrophe. Doch dies ist verlogen. Politische Präferenzen, nicht wissenschaftliche oder ökologische Notwendigkeit erklären die Attraktivität der Klimamanipulation. Gegenwärtig sind die Debatten über Geoengineering undemokratisch und von technokratischen Anschauungen, naturwissenschaftlichen und technischen Perspektiven und den Partikularinteressen der fossilen Industrie bestimmt.