Na 36% úrovni je poměr vládních výdajů k HDP jeden z nejvyšších mezi zeměmi s podobnou výší příjmů. Roky fiskální nedbalosti, přibývajících závazků v oblasti sociálního zabezpečení a nízkých komoditních cen obrovsky posilují obavy – teď ještě prohloubené politickou krizí – z dluhového zatížení vlády, které aktuálně dosahuje zhruba 70 % HDP. Situaci dál zhoršují vysoké úrokové sazby nezbytné k financování hrozivého fiskálního postavení: vyšší splátky úroků tvoří velkou část rozdílu ve výdajích mezi Brazílií a srovnatelnými zeměmi. Za těchto okolností brazilský Národní kongres ve snaze oživit důvěru trhů schválil loni v prosinci bezprecedentní ústavní dodatek, jímž zavedl strop vládních výdajů mimo úroky, indexovaný k míře inflace za předchozí rok, a to nejméně na deset let. Dokud bude výdajový strop platit, zaručí, že každý rok, kdy ekonomika zažije reálný růst, bude velikost vlády (bez splátek úroků) jako podíl národního důchodu klesat. Mezinárodní měnový fond jej tehdy nadšeně podpořil a označil jej za potenciální fiskální „obrat ve hře“. Jenže je tomu tak?
Mit 36% steht der Anteil der Regierungsausgaben am BIP unter den Ländern mit ähnlichem Einkommensniveau an der Spitze. Jahrelanger Mangel an Haushaltsdisziplin, immer mehr Sozialverpflichtungen und niedrige Rohstoffpreise haben die Sorgen über die staatliche Verschuldung, die heute 70% des BIP beträgt, immer mehr vergrößert – und jetzt kommt auch noch die politische Krise hinzu. Noch weiter verschärft wird die Lage durch die hohen Zinsen, die zur Finanzierung der gefährlichen Haushaltslage bezahlt werden müssen: In finanzieller Hinsicht machen diese den größten Unterschied zwischen Brasilien und ähnlichen Ländern aus. Vor diesem Hintergrund hat der brasilianische Nationalkongress im letzten Dezember eine noch nie dagewesene Verfassungsänderung beschlossen, um das Vertrauen der Märkte wiederzugewinnen. Diese sieht für mindestens zehn Jahre eine Obergrenze für Staatsausgaben (mit Ausnahme von Zinszahlungen) vor, die an die Inflationsrate des Vorjahres gekoppelt ist. Mit dieser Obergrenze soll sichergestellt werden, dass der Anteil des Staatshaushaltes (ohne Zinszahlungen) am Nationaleinkommen in jedem Jahr, in dem die Wirtschaft real wächst, kleiner wird. Vom Internationalen Währungsfonds wurde sie damals ausdrücklich empfohlen und als möglicher Auslöser einer „Haushaltswende“ bezeichnet. Aber ist sie das wirklich?