Bojí se pohlédnout vpřed, a proto se obracejí zpátky. První je deset let žalostné hospodářské výkonnosti: novým normálem pro každého ve věku do 30 let, zejména v Evropě, je recese a stagnace. Finanční krize si vybírá krutou daň. Rovněž tempo zvyšování produktivity zůstává ve vyspělých zemích (a do značné míry i v rozvíjejících se) neuspokojivě nízké. V oblasti příjmů je tedy velmi málo přírůstků k rozdělení – a ještě méně ve stárnoucích společnostech, kde pracuje méně lidí a ti, kdo už nepracují, déle žijí. Tato chmurná realita nemusí zůstat dlouho (ne všichni ekonomové souhlasí, že přetrvá), ale občanům lze odpustit, že své úvahy řídí podle skutečnosti, jak ji vidí kolem sebe.
Weil sie Angst haben, nach vorn zu schauen, blicken sie zurück in die Vergangenheit. Zumindest in Europa besteht für alle unter 30 der neue Normalzustand in Rezession und Stagnation. Der Preis der Finanzkrise war hoch. Darüber hinaus sind die Produktivitätszuwächse in den Industriestaaten (und oft auch in den Schwellenländern) weiterhin enttäuschend gering. Daher gibt es kaum Einkommensgewinne, die verteilt werden könnten – und noch weniger in alternden Gesellschaften, in denen weniger Menschen arbeiten und die Rentner länger leben. Ob diese harsche Realität tatsächlich auch in Zukunft Bestand haben wird, ist unter Ökonomen umstritten, aber dass die Bürger diese Probleme ernst nehmen, ist verständlich.