Bez takové transformace si ale země Blízkého východu nemohou dělat naděje, že vytvoří prosperující ekonomiky. Po desetiletích spoléhání na renty z přírodních zdrojů musí tamní vlády nejen přejít k novým modelům růstu, ale také posílit zastupitelský charakter vládnutí. Když se od arabských společností žádá, aby akceptovaly nižší subvence, méně vládních pracovních příležitostí a obecně méně od státu, budou požadovat větší podíl na rozhodování. V současnosti arabský svět vězí mezi neudržitelným ekonomickým a politickým statem quo a inkluzivním ekonomickým systémem odměňujícím přínosy, o němž méně krátkozrací lidé v regionu vědí, že musí nastoupit.
Allerdings können die Länder des Nahen Ostens nicht darauf hoffen, ohne einen derartigen Übergang zu florierenden Ökonomien zu werden. Nachdem man sich jahrzehntelang auf die Renten aus Ressourcen verlassen hat, müssen diese Regierungen nicht nur auf neue Wachstumsmodelle umstellen, sondern auch auf eine stärker repräsentativ ausgerichtete Regierungsführung. Fordert man von den arabischen Gesellschaften, sich mit niedrigeren Subventionen, weniger Jobs im öffentlichen Sektor und überhaupt weniger staatlichen Leistungen abzufinden, werden diese ihrerseits einen höheren Anteil am Entscheidungsfindungsprozess einfordern. Die arabische Welt steckt nun fest zwischen einem untragbaren wirtschaftlichen und politischen Status quo und einem inklusiven, leistungsorientierten Wirtschaftsmodell, von dem weniger kurzsichtig agierende Menschen in der Region wissen, dass es an die Stelle des alten Systems zu treten hat.