Nepatrné pootočení volantu špatným směrem by způsobilo katastrofu, a přece bezstarostně uháníme, protože spoléháme na rozumná očekávání ohledně chování ostatních řidičů. Naše očekávání vůči ostatním řidičům, která slouží ke snížení teoretických rizik jízdy vozidlem, mohou existovat jen proto, že se lidé drží určitého rámce zákonů, zvyků a konvencí týkajících se řízení automobilů. Ve světě, který je čím dál provázanější vzájemnou závislostí, potřebujeme podobný globální rámec, abychom svému uvažování zajistili relativní klid. Tento rámec se musí zakládat na nauce o globálním občanství, soustavě vědomých povinností, jichž jsme po zralé úvaze ochotni se ujmout – a odpovídajících práv, která jsme připraveni si nárokovat. Abychom si formát globální občanské nauky představili, je užitečné strávit 15 minut úvahami nad tím, co bychom řekli novorozenci, s jehož příchodem nás na planetě bude sedm miliard (což se očekává za necelých tisíc dní), o postavení člověka, které na ni či na něj čeká. Tento hypotetický rozhovor by nám pomohl provést inventuru celosvětových podmínek, k jejichž vzniku jsme všichni přispěli, a postrčil by nás na cestu za uvědoměním si našich stěžejních povinností vůči ostatním a vůči příštím generacím – což je právě jádrem nauky o globálním občanství.
Eine kleine Bewegung in die falsche Richtung könnte verheerende Schäden anrichten, aber wir fahren sorglos dahin, weil wir berechtigterweise bestimmte Erwartungen an das Verhalten der anderen Fahrer haben. Unsere Erwartungen an andere Fahrer minimieren das theoretische Fahrrisiko und bestehen, weil die Menschen sich an ein Regelwerk aus Gesetzen, Gewohnheiten und Konventionen in Bezug auf den Betrieb von Automobilen halten. In einer Welt mit zunehmenden gegenseitigen Abhängigkeiten brauchen wir ein entsprechendes globales Regelwerk, um uns mit relativer Sicherheit bewegen zu können. Dieses Regelwerk muss auf einem Weltbürgertum ruhen, einem System bewusster Verantwortung, das wir nach angemessener Überlegung übernehmen wollen, und das mit den entsprechenden Rechen einhergeht, die wir einfordern können. Eine gute Übung, um uns die Form des Weltbürgertums vorzustellen, wäre es, sich 15 Minuten lang zu überlegen, was wir dem siebenmilliardsten Menschen, der in weniger als tausend Tagen zu uns stoßen wird, über das Menschsein sagen werden, das ihn erwartet. Dieser hypothetische Dialog würde uns helfen, eine Bestandsaufnahme von dem gegenwärtigen globalen Zustand zu machen, zu dem wir beigetragen haben. Und er würde ein erster Schritt sein, um die wichtigsten Verantwortlichkeiten zu erkennen, die wir füreinander und für die nächste Generation tragen – das Wesen der Weltbürgerkunde.