Ale co kdybychom se dívali na strach novým pohledem? Co kdybychom přemýšleli o strachu jako o úžasném prvku představivosti, o něčem, co dokáže být hluboké a pronikavé jako vyprávění samotné? Nejsnazší je spatřit toto pojítko mezi strachem a představivostí u malých dětí, jejichž obavy jsou často mimořádně živé. Když jsem byla ještě dítě, žila jsem v Kalifornii, která je, jak jistě víte, převážně velmi hezké místo k bydlení, ale pro mě, jakožto dítě, mohla být Kalifornie trochu děsivá. Pamatuji si, jak děsivé bylo sledovat lustr, který visel nad naším jídelním stolem, kývat se sem a tam během každého menšího zemětřesení.
Was, wenn wir Angst einmal anders betrachten? Was, wenn wir Angst als erstaunliche Vorstellungsgabe betrachten, etwas, das so tiefsinnig und aufschlussreich sein kann wie Geschichtenerzählen selbst? Der Bezug zwischen Angst und Vorstellung zeigt sich am einfachsten bei Kindern, die oft äußerst lebhafte Ängste haben. Als Kind lebte ich in Kalifornien, was in der Regel ein sehr netter Ort zum Leben ist; als Kind konnte Kalifornien für mich aber auch ein bisschen gruselig sein. Ich erinnere mich, wie bei jedem kleinen Erdbeben der Kronleuchter über unserem Esstisch beängstigend hin und her schwang.