Podle mínění mnohých nemůže zahraniční politika EU nikdy uspět, protože Evropa je příliš slabá a příliš rozdělená. Je samozřejmě pravda, že pokud se členské státy neshodnou na klíčových krocích a rozhodnutích, naši kolektivní důvěryhodnost to oslabuje. Někdy se totiž shodneme jen na tom, že vyjádříme společné obavy, ale méně už na tom, jak je chceme řešit. Kvůli zásadě jednomyslnosti je obtížné dospět ke shodě na kontroverzních otázkách, a riziko paralýzy je tak vždy reálné. Členské státy si musí uvědomit, že svým vetem oslabují nejen Unii, ale také samy sebe. Krom toho nelze chtít silnější roli Evropy ve světě, a přitom do ní neinvestovat. Evropa se musí vyvarovat jak odevzdanosti, tak rozptýlenosti. Odevzdanost znamená myslet si, že problémů světa je moc nebo že jsou od nás všech Evropanů tak daleko, že se jimi nemusíme zabývat.
Es gibt viele, die sagen, dass die EU-Politik niemals erfolgreich sein wird, weil Europa zu schwach und zu uneinig ist. Wenn Mitgliedstaaten zu den wichtigsten Handlungsstrategien unterschiedlicher Meinung sind, dann leidet natürlich auch unsere gemeinsame Glaubwürdigkeit. Manchmal sind wir uns allein darin einig, dass wir unsere Besorgnisse zum Ausdruck bringen wollen, aber kaum darin, was zu tun ist. Mit den Einstimmigkeitsregeln ist es schwer, Einigkeit in kontroversen Fragen zu erlangen, und die Gefahr einer Lähmung ist stets vorhanden. Die Mitgliedstaaten müssen erkennen, dass sie mit ihren Vetos nicht nur die Union, sondern auch sich selbst schwächen. Außerdem können wir nicht einerseits den Ruf nach einer stärkeren Rolle Europas in der Welt erheben, ohne andererseits auch in sie zu investieren. Europa muss sowohl Resignation als auch Verzettelung vermeiden. Resignation heißt, zu denken, dass die Probleme der Welt zu zahlreich oder zu weit weg sind, als dass sich alle Europäerinnen und Europäer davon betroffen fühlen können.