Nastal tak obzvlášť příhodný okamžik ohlédnout se a zhodnotit úspěchy, povšimnout si nezdarů a snad také porozumět, které prvky našeho přechodu k demokracii by bylo možné uplatnit jinde. Jedná se o činnost, kterou nejsme my v Jižní Africe zvyklí podnikat, neboť lidé mají sklon se podceňovat. Zdá se, že nevšední úspěchy považujeme za samozřejmost a nepřipisujeme si dostatečné zásluhy. V důsledku toho máme tendenci vidět pomyslný mrak za každým slunečním paprskem; myslíme si, že naše úspěchy mají smysl jen pro nás samotné. Širší svět ještě plně nedocenil uvážlivě pokojný přechod Jižní Afriky od represe k demokracii. Oni i my si pamatujeme první dny přechodu moci na černošskou většinu, kdy byla většina lidí přesvědčena, že nás zachvátí strašlivé rasové krveprolití. Bylo to zoufalé údobí, krátké, ale hluboko vryté do našich vzpomínek, kdy bylo běžné nevybíravé zabíjení ve vlacích, taxících, autobusech, údobí masakrů v pravidelných intervalech – Sebokeng, Thokoza, Bišo, Boipatong, vražedná pole v KwaZulu Natal, a to kvůli krvavé rivalitě mezi Africkým národním kongresem a etnickou zulskou Stranou svobody Inkatha.
Dies ist daher ein außerordentlich günstiger Zeitpunkt, um Rückschau zu halten, das Erreichte zu beurteilen, Fehler zu beherzigen und vielleicht Erwägungen anzustellen, welche Elemente aus unserem Demokratisierungsprozess auch anderswo zur Anwendung kommen könnten. In Südafrika sind wir an Aufgaben dieser Art nicht gewöhnt, denn als Volk neigen wir dazu, unser Licht unter den Scheffel zu stellen. Bemerkenswerte Leistungen scheinen wir als selbstverständlich anzusehen und nicht entsprechend zu würdigen. Aus diesem Grund tendieren wir dazu, hinter jedem Sonnenstrahl eine unsichtbare Wolke zu vermuten. Wir glauben, dass unsere Errungenschaften nur für uns selbst Bedeutung hätten. Die Welt hat den einigermaßen friedlichen Übergang Südafrikas von der Repression zur Demokratie noch immer nicht in seinem ganzen Ausmaß zu würdigen gewusst. Wir alle erinnern uns an die ersten Tage der Machtübernahme durch die schwarze Mehrheit, als die meisten Menschen glaubten, wir würden in einem grauenvollen ethnischem Blutbad versinken. Es waren hoffnungslose Zeiten, kurz, aber tief in unserer Erinnerung verankert, als wahllose Tötungen in Zügen, Taxis und Bussen auf der Tagesordnung standen. Es war eine Zeit regelmäßiger Massaker – Sebokeng, Thokoza, Bisho, Boipatong und auf den Todesfeldern von KwaZulu Natal – die aufgrund der blutigen Rivalität zwischen dem Afrikanischen Nationalkongress und der Zulu Inkatha Freiheitspartei stattfanden.