Od roku 2004, kdy se Rusko hrubě vměšovalo do záležitostí Ukrajiny a spálilo si prsty, se této zemi podařilo změnit způsob svého fungování v regionu. Dnes využívá širokou paletu tvrdé i měkké síly, přičemž některým jeho prostředkům se prostředky EU nemohou rovnat – jde například o vojenské základny, které se Rusku podařilo ve všech šesti státech udržet. Kromě toho dělá stejné věci jako EU a dělá je lépe – zaznamenáníhodným příkladem je (nebo až donedávna byl) jeho otevřenější trh práce. Rusko navíc používá méně donucování a více cukru: nabízí hospodářskou pomoc, bezpečnostní záruky a ideologii „svrchované demokracie“, která je pro řadu postsovětských elit lákavá. Východní partnerství je typickým dlouhodobým technokratickým nástrojem EU. Unie se zavazuje, že pomůže vytvořit „veřejné instituce západního typu“ a transformovat východní ekonomiky prostřednictvím rozsáhlých dohod o volném obchodu. To je všechno hezké, ale EU musí být rychlejší.
Nachdem es sich bei seiner plumpen Intervention in der Ukraine in 2004 die Finger verbrannte, hat Russland es geschafft, die Weise, in der es in der Region operiert, aufzuhübschen. Es nutzt inzwischen eine breite Palette harter und weicher Machtmittel, von denen einige mit jenen der EU unvereinbar sind – z.B. die Militärbasen, die es sich in jedem der sechs Staaten hat sichern können. Darüber hinaus tut es Dinge, die die EU auch tut – aber besser. Ein rühmliches Beispiel (bis vor kurzem): sein offenerer Arbeitsmarkt. Russland verwendet außerdem weniger Zwang und mehr Zuckerbrot; es bietet Wirtschaftshilfen, Sicherheitsgarantien und eine Ideologie „souveräner Demokratie“, die vielen postsowjetischen Eliten zusagt. Die Ost-Partnerschaft ist ein typisches langfristiges EU-technokratisches Instrument. Die EU verpflichtet sich damit, beim Aufbau „öffentlicher Institutionen westlichen Typs“ zu helfen und durch umfassende Freihandelsverträge einen Wandel in den östlichen Volkswirtschaften herbeizuführen. Das ist alles gut, aber die EU muss schneller agieren.