Pět let po „velkém třesku“, kdy se EU rozšířila o osm někdejších komunistických zemí na východ od svých hranic, unii hrozí, že kvůli svému sebeuspokojení a rozvláčnému přístupu ke krizím ztratí přízeň svých východních sousedů. Ti jsou jiní než středoevropské státy, které se dohodly na vstupu do EU v 90. letech. Jejich státnost je slabá, jejich vedení často ještě slabší a navíc postrádají konsensus o svém osudu v evropském rámci, který v Polsku, na Slovensku a v pobaltských státech umožnil prosazení obtížných reforem. Vinou byrokratického načasování pokládají mnozí lidé na východě VP za pouhou reakci EU na globální hospodářskou krizi, nikoliv za strategii šitou na míru jejich regionu.
Fünf Jahre, nachdem sie in einer „urknallartigen“ Erweiterung acht ehemals kommunistische Länder in ihrem Osten eingebunden wurden, ist die EU dabei, Herzen und Köpfe ihrer östlichen Nachbarn durch ihre Selbstgefälligkeit und Umständlichkeit bei der Krisenbewältigung zu verlieren. Die östlichen Nachbarn sind anders als die mitteleuropäischen Staaten, die in den 1990er Jahren ihren EU-Beitritt aushandelten. Ihre Eigenstaatlichkeit steht auf schwachen Füßen, ihre Führungen sind häufig noch schwächer, und es mangelt ihnen an jenem Konsens über ihre europäische Bestimmung, der in Polen, der Slowakei und den baltischen Staaten die Umsetzung schwieriger Reformen ermöglichte. Durch eine Zufälligkeit bürokratischer Zeitplanung wird die Ost-Partnerschaft im Osten als bloße Reaktion der EU auf die Weltwirtschaftskrise wahrgenommen und nicht als eine auf die Region zugeschnittene Strategie.