Před rokem se lídři nejbohatších států světa zavázali ke zmírnění tíživé situace nejchudších. V listopadu 2001 v Dauhá přislíbili, že chudým zemím poskytnou něco hodnotnějšího než peníze: příležitost prodávat své zboží a tak si na cestu z chudoby vydělat. Za zvuku fanfár se na okamžik zdálo, že vyspělé země svůj slib plní, neboť Evropa rozšířila svou iniciativu „Všechno kromě zbraní“ (EBA), jejímž prostřednictvím jednostranně otevírala své trhy pro nejchudší státy světa. Tento úvod znamenal méně, než se zdálo. Ďábel se ukrývá v maličkostech a nejedna méně vyspělá země zjistila, že komplikovaná pravidla určování původu zboží stanovená v EBA společně s mantinely na straně nabídky znamenají, že chudé země mají jen malou naději své nově liberalizované výrobky vyvážet.
Vor einem Jahr verpflichteten sich die Führer der reichsten Länder der Welt, die Not der ärmsten zu lindern. Im November 2001 hatten sie in Doha versprochen, den armen Ländern etwas Wertvolleres als Geld zu bieten: die Chance, ihre Waren zu verkaufen und sich durch ihren Verdienst einen Weg aus der Armut zu bannen. Für eine Weile schien es so, als ob die entwickelten Länder – mit großem Trara – ihr Versprechen halten würden: Europa weitete die Initiative „Everything but Arms“ (Alles außer Waffen/EBA) aus, gemäß welcher es seine Märkte für die weltärmsten Länder einseitig öffnen sollte. Diese Öffnung brachte weniger, als es den Anschein hatte. Der Teufel steckt – wie viele weniger entwickelte Länder feststellen mussten – im Detail: Die komplizierten Herkunftsregeln der EBA-Initiative hatten, im Verbund mit Beschränkungen auf der Angebotsseite, zur Folge, dass die armen Länder kaum eine Chance hatten, ihre frisch liberalisierten Produkte zu exportieren.