Převládajícím rysem jak v USA, tak v Latinské Americe byl a je odpor dominantních bílých komunit vůči sdílenému financování veřejných investic do „lidského kapitálu“ (zdravotnictví a školství) černošských a domorodých komunit. Zatímco evropské společnosti si vytvořily sociální státy se všeobecným přístupem ke službám veřejného zdravotnictví a školství, elity napříč americkými kontinenty mají tendenci upřednostňovat poskytování zdravotnictví a školství ze strany soukromého sektoru, což zčásti odráží neochotu bílých populací platit sociální služby jiným etnickým a rasovým skupinám. Zvolení Moralese v Bolívii – kde podle odhadů původní skupiny tvoří kolem 55% populace a mesticové představují dalších 30% – je třeba vnímat na tomto historickém pozadí. Navíc Bolívie není jediná: posun od vojenského vládnutí k demokratické politice, k němuž v Latinské Americe došlo v posledních dvaceti letech, pomalu, přerušovaně, ale vytrvale rozšiřuje politické pravomoci mimo tradiční elity a dominantní etnické skupiny. V Peru se například prvním domorodým prezidentem stal Alejandro Toledo. Dlouhodobě šíření demokracie v Latinské Americe slibuje nejen spravedlivější společnosti, ale také společnosti ekonomicky dynamičtější, díky navýšeným veřejným investicím do zdravotnictví, školství a pracovních dovedností. Chronicky nízké investice regionu do vzdělávání, zejména v oblasti vědy a techniky, jsou zčásti zodpovědné za hospodářskou stagnaci během uplynulého čtvrtstoletí. Na rozdíl od východní Asie a Indie většina Latinské Ameriky neprorazila v průmyslových odvětvích špičkových technologií a místo toho ji postihlo období nízkého růstu HDP, dluhových krizí a makroekonomické nestability.
Ein vorherrschendes Verhaltensmuster sowohl in den USA als auch in Lateinamerika war der Widerstand der Weißen, öffentliche Investitionen in das „Humankapital“ (Gesundheit und Erziehung) der schwarzen und indigenen Bevölkerungsteile zu finanzieren. Während sich in Europa der Wohlfahrtsstaat mit allgemeinem Zugang zum Gesundheits- und Bildungswesen entwickelte, tendierten die Eliten in beiden Amerikas immer eher dazu, Gesundheit und Bildung auf dem privaten Sektor bereitzustellen. Teilweise gründete das auf dem Unwillen der weißen Bevölkerung, Sozialleistungen für andere ethnische Gruppen zu bezahlen. Die Wahl Morales’ in Bolivien – wo der Anteil der indigenen Bevölkerung 55 % beträgt und Mestizen noch einmal 30 % ausmachen – sollte also in diesem historischen Zusammenhang gesehen werden. Außerdem steht Bolivien nicht allein da. Der Übergang von der Militärherrschaft zu Demokratie gestaltete sich in Lateinamerika in den letzten 20 Jahren schrittweise, mühsam, aber doch durchgängig und es kam zu einer Verteilung der Macht über die traditionellen Eliten und dominanten ethnischen Gruppen hinaus. In Peru beispielsweise ist Alejandro Toledo der erste indigene Präsident des Landes. Langfristig gesehen verspricht die Ausweitung der Demokratie in Lateinamerika nicht nur gerechtere, sondern auch wirtschaftlich dynamischere Gesellschaften, da es zu einem Anstieg der öffentlichen Investitionen in das Gesundheits- und Bildungswesen sowie in die Berufsausbildung kommt. Der chronische Mangel an Investitionen in der Region, vor allem in den Bereichen Wissenschaft und Technologie ist teilweise für die wirtschaftliche Stagnation in den letzen 25 Jahren verantwortlich. Im Gegensatz zu Ostasien und Indien gab es in Lateinamerika keinen Durchbruch in Richtung Hi-Tech-Industrien. Vielmehr durchlitt man eine Periode niedrigen BIP-Wachstums, makroökonomischer Instabilität und Schuldenkrisen.