Historicky laxní ekonomiky se staly mnohem méně ústupnými. Některé státy mají vůbec poprvé fiskální přebytky a většina nových ekonomik snížila prostřednictvím přísné monetární politiky inflaci. Vzhledem k obezřetnému přístupu korporací k investicím a uvážlivým výdajům vlád – obzvláště ve světle grandiózních investic z minulosti – vedl export k růstu. Mnohé nové ekonomiky zaznamenaly vůbec poprvé přebytky na běžném účtu. Měli bychom oslavovat bezděkou koordinaci globální politiky, která umožnila světu přestát krize z posledních let. Skutečnost, že bohaté země spotřebovávají více a přitom jsou zásobovány a financovány novými ekonomikami, však není novým světovým pořádkem; jde o dočasnou a účinnou reakci na krize. Tu je nyní zapotřebí zvrátit. Označovat tuto situaci za „nadbytek úspor“ je pochopitelně zavádějící, neboť by z toho vyplývalo, že země s přebytky na běžném účtu by měly snížit domácí pobídky k úsporám. Jsou-li však problémem slabé investice, pak snížení těchto pobídek povede k nadměrně vysokým reálným úrokovým sazbám, jakmile faktory bránící investicím pominou.
Traditionelle Laissez-faire-Politik wurde von zunehmend weniger akkomodierenden Strategien abgelöst. Manche Länder weisen zum ersten Mal einen primären Haushaltsüberschuss auf und in den meisten Schwellenmärkten konnte die Inflation durch eine straffe Geldpolitik gesenkt werden. Das Wachstum wurde von den Exporten getragen, da die Unternehmen verhalten investierten und die Regierungen bei den Ausgaben - vor allem angesichts der exorbitanten Investitionen in der Vergangenheit – vorsichtig wurden. Viele Schwellenmärkte wiesen zum ersten Mal Leistungsbilanzüberschüsse auf. Wir sollten diese implizite globale Koordination der Politik hochhalten, die es der Welt ermöglichte, die Krisen der letzten Jahre zu überstehen. Allerdings handelt es sich bei dem Faktum, dass die reichen Länder einen höheren Verbrauch aufweisen und von den Schwellenmärkten beliefert und finanziert werden, nicht um eine neue Weltordnung, sondern um eine vorübergehende und wirksame Reaktion auf die Krisen. Das muss sich nun umkehren. Tatsächlich ist es irreführend von einem „Überschuss an Ersparnissen“ zu sprechen, denn das würde heißen, dass Länder mit einem Leistungsbilanzüberschuss, staatliche Sparanreize reduzieren sollten. Wenn das Problem allerdings eine schwache Investitionstätigkeit ist, führt eine solche Verminderung von Anreizen zu übermäßig hohen Zinssätzen, wenn jene Faktoren wegfallen, die für eine verhaltene Investitionstätigkeit verantwortlich sind.