Od bukurešťského summitu NATO v dubnu 2008 až po výcvikové a zásobovací mise, které následovaly po ruské invazi na Krym v roce 2014, vysílal Západ protichůdné signály. Ty byly příliš slabé na to, aby Rusko odstrašily, a zároveň příliš výhrůžné na to, aby je Kreml ignoroval. Nejednoznačnost se stala receptem na eskalaci. Samotná bezpečnostní nejednoznačnost však ještě nemusela být fatální, kdyby Evropa prosazovala efektivní finanční strategii, jíž by svůj právní přístup doplnila. Hospodářsky a finančně stabilní Ukrajina by možná dál směřovala na oběžnou dráhu EU, a to až do fáze, kdy by vstup do NATO byl smělým, ale uskutečnitelným krokem, a možná i krokem nepotřebným. Domácí nepokoje, občanská válka a spolu s nimi i ruská invaze by v takovém případě možná nikdy nepřišly. Stal se však pravý opak.
Vom Nato-Gipfel in Bukarest im April 2008 bis hin zu den Ausbildungs- und Versorgungsmissionen im Gefolge der russischen Invasion der Krim im Jahr 2014 sendete der Westen weiterhin widersprüchliche Signale – die zu schwach waren, um Russland abzuschrecken, aber doch zu bedrohlich, um vom Kreml ignoriert zu werden. Diese Unklarheit wurde zur Formel für die Eskalation. Die sicherheitspolitische Unklarheit allein wäre vielleicht nicht so verhängnisvoll gewesen, hätte Europa eine wirksame Finanzstrategie verfolgt, um seinen Ansatz im Bereich Rechtspolitik zu ergänzen. Eine wirtschaftlich und finanziell stabile Ukraine hätte sich womöglich weiter auf den Einflussbereich der EU zubewegt und zwar bis zu einem Punkt, an dem ein Nato-Beitritt zwar gewagt, aber doch machbar oder vielleicht sogar unnötig gewesen wäre. Innenpolitische Turbulenzen, Bürgerkrieg und damit der Zeitpunkt für den Einmarsch Russlands wären vielleicht nie gekommen. Doch das Gegenteil war der Fall.