Zadruhé, centrální banky by se mohly vrátit k záporným měnověpolitickým sazbám, jak v posledních letech vedle kvantitativního a úvěrového uvolnění učinila ECB a banky v Japonsku, Švýcarsku a některých dalších zemích. Na záporné úrokové sazby ale doplácejí střadatelé a banky, které tyto náklady přesouvají na zákazníky. Zatřetí, centrální banky by mohly svou cílovou míru inflace změnit ze 2 % na, řekněme, 4 %. Fed a další centrální banky teď tuto možnost neformálně prověřují, protože by mohla zvýšit rovnovážnou úrokovou míru na 5-6 % a snížit riziko nárazu na nulovou dolní mez při další recesi. Tato možnost je však z několika důvodů sporná. Pro centrální banky je náročné dosahovat už 2% míry inflace.
Zweitens könnten die Zentralbanken zu ihrer Politik der negativen Leitzinsen zurückkehren. Dies wurde in den letzten Jahren bereits von der EZB, der BVJ, der SNB und anderen vorgemacht – zusätzlich zur QE und zur Förderung der Kreditvergabe. Negative Zinsen allerdings verursachen Kosten für Sparer und Banken, die dann an die Kunden weitergereicht werden. Drittens könnten die Zentralbanken ihr Inflationsziel von 2% auf vielleicht 4% erhöhen. Inoffiziell wird diese Option von der Fed und anderen Banken bereits untersucht, da so der Gleichgewichtszinssatz auf 5-6% erhöht und das Risiko, bei einer weiteren Rezession die untere Nulllinie zu treffen, gesenkt werden könnte. Aber diese Möglichkeit ist aus mehreren Gründen umstritten: Schon das Inflationsziel von 2% bereitet den Zentralbanken Schwierigkeiten.