Jak se ukazuje, Británie není ani zdaleka jediným pramenem politického odporu k hlubší integraci. Samozřejmě, kdo se staví proti integraci, závisí na konkrétních návrzích, neboť u každého z nich je pravděpodobné, že některým členským zemím EU prospěje víc a jiným méně. V některých případech by návrh mohl směřovat k větším dlouhodobým přínosům pro všechny, ale přináší značné počáteční náklady pro konkrétní země. V době, kdy se ve významných členských zemích EU chystají celostátní volby a umírněné strany vytlačují politici odsuzující zavedené pořádky, mnozí národní lídři nejsou ochotní prosazováním takových reforem riskovat svůj politický kapitál. Co kdyby se ale reformy změnily tak, aby byly lákavější? K rozlomení politického odporu by možná stačilo spojit návrhy do balíčků.
Das Vereinigte Königreich, so zeigt sich, ist durchaus nicht die einzige Quelle politischen Widerstands gegen eine tiefer gehende Einigung. Wer sich einer derartigen Einigung widersetzt, hängt natürlich jeweils von den konkreten Vorschlägen ab, von denen immer einige EU-Mitglieder stärker profitieren dürften als andere. In einigen Fällen könnte ein Vorschlag zu größeren langfristigen Vorteilen für alle führen, aber bestimmten Ländern erhebliche Vorabkosten auferlegen. Zu einer Zeit, wo in mehreren großen EU-Mitgliedstaaten nationale Wahlen anstehen und establishmentfeindliche Politiker dabei sind, die gemäßigten Parteien zu verdrängen, sind viele nationale Regierungen nicht bereit, ihr politisches Kapital zu riskieren, um derartige Reformen durchzudrücken. Was aber wäre, wenn man diese Reformen attraktiver machte? Um den politischen Widerstand dagegen zu brechen, könnte es ausreichen, derartige Vorschläge zu bündeln.