Během tohoto staletého období se Švédsko ve smyslu HDP na hlavu vyvinulo z jedné z nejchudších západních zemí v třetí nejbohatší stát. Jinými slovy se Švédsko bohatou zemí stalo před vytvořením nesmírně štědrých opatření sociálního státu. Druhá perioda trvala v letech 1960 až 1985. Režim volného obchodu z liberálního období byl během této éry zachován – ba několik kol globální liberalizace obchodu jej ještě prohloubilo –, ale dominantní linií bylo vytvoření štědrého sociálního státu. Ke konci 80. let 20. století dosahovaly celkové veřejné výdaje 60-65% HDP, oproti 30% v roce 1960. Navíc mezní míra zdanění u většiny zaměstnanců na plný úvazek vyletěla na 65-75%, v porovnání se 40% v roce 1960 (při započtení všech daní z domácností). Stlačením rozdílů ve mzdách a značným ždímáním firemních zisků, obojím v důsledku silných a centralizovaných odborových svazů, došlo také ke snížení ekonomických pobídek k práci, spoření a zakládání podniků. Navíc byly realizovány nové regulace na trhu práce, z nichž nejdůležitější byla přísná legislativa na podporu jistoty zaměstnání, schválená na počátku 70. let.
Während dieser fast ein Jahrhundert andauernden Phase entwickelte sich Schweden, gemessen am BIP pro Kopf, von einem der ärmsten westlichen Länder zum drittreichsten Land. Mit anderen Worten: Schweden wurde schon ein reiches Land bevor der höchst großzügige Wohlfahrtsstaat ins Leben gerufen wurde. Die zweite Phase dauerte von 1960 bis 1985. Während dieser Zeit wurde zwar das Freihandelsregime aus der liberalen Periode beibehalten – tatsächlich wurde es durch die verschiedenen Runden der globalen Handelsliberalisierung noch verstärkt – aber der vorherrschende Impuls war die Schaffung eines großzügigen Wohlfahrtsstaates. In den späten 1980er Jahren erreichten die staatlichen Gesamtausgaben 60-65 % des BIP, während sie sich im Jahr 1960 auf 30 % des BIP beliefen. Außerdem erreichten die Grenzsteuersätze für die meisten Vollzeitbeschäftigten 65-75 %. Im Jahr 1960 lag dieser Wert bei 40 % (einschließlich sämtlicher Steuern auf Haushalte). Durch die Verringerung der Lohnunterschiede und den enormen staatlichen Zugriff auf Unternehmensgewinne, die beide das Resultat der Aktivitäten starker, zentralisierter Gewerkschaften waren, verringerten sich auch die wirtschaftlichen Anreize zu arbeiten, zu sparen und Unternehmen zu gründen. Außerdem wurden neue Arbeitsmarktbestimmungen eingeführt, von denen die wichtigste wohl die strikte Gesetzgebung zur Arbeitsplatzsicherheit war, die in den frühen 1970er Jahren in Kraft trat.