Úkol v podobě dekarbonizace vyžaduje důslednou politiku po dobu 30-50 let, přičemž časový horizont politiků je zhruba desetkrát kratší. Stejně tak politikům příliš nevoní problém, jenž vyžaduje rozsáhlé veřejné i soukromé financování, vysoce koordinovanou akci v mnoha částech ekonomiky a rozhodování v prostředí trvalých technologických nejistot. Není tedy divu, že se většina politiků před touto výzvou schovává a že od podpisu Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu v roce 1992 bylo dosaženo jen velmi malého praktického pokroku. Domnívám se, že klíčovým krokem je vynětí těchto otázek z krátkodobé volební politiky. Státy by měly zvážit založení politicky nezávislých energetických agentur s vysokou úrovní technických znalostí.
Die Herausforderungen der Dekarbonisierung erfordern eine konsequente Politik über 30-50 Jahre, während der Zeithorizont der Politiker vielleicht ein Zehntel davon beträgt. Auch tut sich die Politik schwer mit einem Problem, das umfangreiche öffentliche und private Finanzierung, hochgradig koordiniertes Handeln in vielen Teilen der Volkswirtschaft und das Treffen von Entscheidungen angesichts anhaltender technologischer Unsicherheiten erfordert. Es überrascht daher nicht, dass bisher die meisten Politiker vor diesen Herausforderungen zurückscheuen und dass seit Unterzeichnung des UN-Rahmenabkommens zum Klimawandel 1992 viel zu wenig praktische Fortschritte erzielt wurden. Ein zentraler Schritt besteht meiner Ansicht nach darin, diese Probleme aus der kurzfristigen Wahlkampfpolitik herauszunehmen. Die einzelnen Länder sollten die Einrichtung unabhängiger Energieagenturen mit hoher technologischer Kompetenz in Betracht ziehen.