I to však byl krok správným směrem, který nešel dost daleko. V prvé řadě se Rámec vztahuje pouze na nízkopříjmové země. Mnohé z nich skutečně potřebují dluhovou úlevu, ale potřebují ji i vysoce zadlužené středněpříjmové země, jež pandemie tvrdě zasáhla. Světová banka se domnívá, že z odhadovaných 124 milionů lidí, kteří se v roce 2020 propadli do krajní chudoby, žije 80 % v zemích se středními příjmy. Navíc Rámec přistupuje k dluhovým potížím jednotlivých zemí případ od případu, a nedokáže tudíž řešit problém trvalé stigmatizace země, která úlevy využije. Kromě toho, že mnohé rozvojové země už v zásadě přístup na kapitálové trhy ztratily, se ty země, které se stále ještě financují mezinárodními dluhopisy, potýkají s rostoucími riziky.
Auch dabei handelt es sich um einen Schritt in die richtige Richtung, doch er greift ebenfalls zu kurz. Zunächst einmal gilt das neue Rahmenwerk nur für Länder niedriger Einkommen. Viele dieser Länder benötigen tatsächlich Schuldenerleichterungen, aber das gilt ebenso für hoch verschuldete Länder mittleren Einkommens, die von der Pandemie hart getroffen wurden. Von den geschätzt 124 Millionen Menschen, die 2020 in die extreme Armut abgedrängt wurden, leben nach einer Schätzung der Weltbank 80 Prozent in Ländern mittleren Einkommens. Außerdem behandelt das Rahmenwerk die Schuldenprobleme der Länder auf Einzelfallbasis und geht somit nicht auf das Problem der dauerhaften Stigmatisierung eines Landes ein, das einen Schuldenerlass in Anspruch nimmt. Abgesehen davon, dass zahlreiche Entwicklungsländer den Zugang zu den Kapitalmärkten faktisch bereits verloren haben, sehen sich diejenigen, die sich noch über internationale Anleihen finanzieren können, wachsenden Risiken ausgesetzt.