Vztah mezi rozvojem a vysídlením je jasný a potřebujeme začít tyto výzvy vnímat jako oblasti společné odpovědnosti. Rozsáhlé vysidlování namáhá veřejné zdroje, dokonce i ve středně příjmových zemích; bez dostatečné vnější pomoci se tak zvrátit léta pokroku. Dokud nebude svět dávat hostitelským zemím a uprchlíkům v nich žijícím lepší a větší podporu, můžeme očekávat, že budeme platit ještě větší sumy za nikdy nekončící humanitární programy. Má to ale i druhou stranu mince. Když je vysídleným lidem dán prostor k rozvinutí svých schopností a sledování vlastních aspirací, vytvářejí pak nové příležitosti pro růst. Proto musí mít rozvojové agentury větší flexibilitu v přístupu k chudobě a křehkosti – kdekoliv se objeví – než se vymknou kontrole. Nastal čas zbavit se klišé vidění uprchlíků jakožto pasivních příjemců pomoci, nečinně sedících s nataženou rukou.
Die Beziehung zwischen Entwicklung und Vertreibung liegt klar auf der Hand und wir müssen beginnen, diese Herausforderungen als Bereiche gemeinsamer Verantwortung zu betrachten. Vertreibung in hohem Ausmaß belastet die öffentlichen Ressourcen auch in Ländern mittleren Einkommens. Ohne ausreichende Hilfe von außen können damit Jahre des Fortschritts zunichte gemacht werden. Bis den Aufnahmeländern und den dort lebenden Flüchtlingen mehr und bessere Unterstützung zur Verfügung gestellt werden, müssen wir damit rechnen, immer höhere Summen für humanitäre Programme auszugeben, die niemals auslaufen. Aber es gibt auch eine andere Seite der Medaille. Ermöglicht man Vertriebenen, ihre Fähigkeiten zu entwickeln und ihre Ambitionen zu verfolgen, schaffen sie neue Wachstumschancen. Aus diesem Grund müssen die Entwicklungsorganisationen über mehr Flexibilität verfügen, wenn es darum geht, sich neuer Zyklen der Armut und Unsicherheit – wo immer diese auch auftreten - anzunehmen, bevor diese außer Kontrolle geraten. Es ist an der Zeit, sich von dem klischeehaften Image des Flüchtlings als untätig herumsitzenden handaufhaltenden passiven Hilfeempfänger zu verabschieden.