Veřejnost ve velké části světa dnes chápe, že centrálním bankéřům má být umožněno dělat jejich práci bez vměšování ze strany politiků. Vznikla zde tradice centrálního bankéře coby jakéhosi světského filozofa, který hájí dlouhodobou rozumnou politiku, a díky této tradici je pro centrální bankéře politicky snazší činit správná rozhodnutí. Faktem je, že centrální banky světa sice nedokázaly předvídat nástup současné krize a nepodnikly před rokem 2007 kroky, které by snížily tlaky vedoucí k této krizi, avšak po jejím vypuknutí reagovaly rozhodně, energicky a v rámci koordinované mezinárodní akce. Usnadnila to tradice politické nezávislosti a spolupráce, která se mezi centrálními bankéři během let vyvinula. Krize zdůraznila svrchovaný význam regulace makroekonomické obezřetnosti. Ačkoliv naši centrální bankéři nejsou dokonalými soudci finanční stability, stále jsou to lidé, kteří mají nejlepší politickou a institucionální pozici k tomu, aby ji zajistili. Kdo může za britskou alergii vůči euru?
In weiten Teilen der Welt versteht die Öffentlichkeit nun, dass die Zentralbanken ihrer Arbeit nachgehen können, ohne dass Politiker sich einmischen. Es gibt die Tradition der Zentralbanker als weltliche Philosophen, die für langfristige, vernünftige Politik eintreten, und diese Tradition macht es ihnen politisch einfacher, das Richtige zu tun. Obwohl die Zentralbanken der Welt die aktuelle Krise nicht kommen sahen und vor 2007 keine Schritte unternahmen, um den Druck zu verringern, der zu ihr führte, reagierten sie entschlossen und energisch, als die Krise um sich griff – mit abgestimmten internationalen Maßnahmen. Ermöglicht wurde dies durch die Tradition der politischen Unabhängigkeit und Kooperation, die sich im Laufe der Jahre unter den Zentralbanken entwickelt hat. Die Krise hat unterstrichen, wie überaus wichtig makroprudentielle Aufsicht ist. Obwohl unsere Zentralbanken die Finanzstabilität nicht perfekt einschätzen können, sind sie immer noch in der besten politischen und institutionellen Position, um sie zu gewährleisten. Wer ist schuld an der britischen Euro-Allergie?