Příklonem k alternativním zdrojům energie, zhospodárněním spotřeby energií a zachytáváním a bezpečným ukládáním oxidu uhličitého uvolněného z fosilních paliv může světová společnost snížit své emise oxidu uhličitého na obezřetnou úroveň za cenu, která je podle odhadů nižší než 1% globálního důchodu. Přechod k udržitelnému energetickému systému nepřijde rychle a bude vyžadovat nové typy elektráren i automobilů a „zelené budovy,“ které šetrně využívají energie. Tento proces potrvá desítky let, ale začít musíme už teď. Je třeba jednat na globálním základě a využít uhlíkové daně ke zvýšení tržních pobídek pro podniky i jednotlivce, aby dělali potřebné změny. Tyto pobídky budou za skromný peníz obrovsky přínosné a lze je nastavit tak, aby chránily chudé a přesouvaly břemeno související se změnou klimatu na ty, kdo si to mohou dovolit. Nabízí se rozumný časový harmonogram. Do konce roku 2007 by všechny vlády světa měly začít jednání o systému věnovaném změně klimatu po roce 2012, kdy vyprší současný Kjótský protokol. Základní principy je potřeba stanovit během roku 2008 a do roku 2009 by světové společenství, včetně dvou největších producentů emisí oxidu uhličitého, totiž USA a Číny, mělo být připraveno na seriózní dohodu, již by bylo vhodné uzavřít do roku 2010 a včas ratifikovat, aby nahradila Kjótský protokol. Kjótský protokol byl prvním pokusem o takový systém, ale vztahoval se pouze na bohaté země a stanovoval jen skromné cíle.
Durch Umstellung auf alternative Energiequellen, sparsameren Energieverbrauch sowie Abscheidung und Lagerung des durch fossile Brennstoffe entstehenden Kohlendioxids könnte die Welt ihre Kohlendioxidemissionen um geschätzte Kosten von 1 % des weltweiten Einkommens auf ein vernünftiges Maß reduzieren. Die Umstellung auf ein nachhaltiges Energiesystem geschieht nicht von heute auf morgen und dazu bedarf es auch neuartiger Elektrizitätskraftwerke, Autos und „grüner Gebäude“ mit sparsamerem Energieverbrauch. Dieser Prozess wird Jahrzehnte dauern, aber wir müssen ihn schon heute auf globaler Basis in Angriff nehmen, indem wir Kohlendioxidsteuern und Emissionslizenzen als marktbasierte Anreize einsetzen, um Unternehmen und Privatpersonen zu den nötigen Änderungen zu bewegen. Die Kosten dieser Anreize bewegen sich im erträglichen Rahmen, ihr Nutzen ist jedoch immens. Man kann sie so gestalten, dass die Armen geschützt werden und die Last des Klimawandels denjenigen aufgebürdet wird, die es sich auch leisten können, sie zu tragen. Ein vernünftiger Zeitrahmen ist machbar. Ende 2007 sollten alle Regierungen der Welt in Verhandlungen über ein Maßnahmensystem gegen den Klimawandel eintreten, das die Vorgehensweise für die Jahre nach 2012 regelt, da das Kyoto-Protokoll in diesem Jahr ausläuft. Die grundlegenden Bestimmungen sollten im Jahr 2008 erarbeitet werden und 2009 sollte die Staatengemeinschaft, einschließlich der beiden größten Kohlendioxidemittenten USA und China, zu einem ernsthaften Abkommen bereit sein, das 2010 unterzeichnet und anschließend zeitgerecht ratifiziert werden sollte, um an die Stelle des Kyoto-Protokolls zu treten. Das Kyoto-Protokoll war der erste Versuch, ein derartiges System zu etablieren, aber einbezogen wurden nur reiche Länder, denen auch nur bescheidene Ziele gesetzt wurden.