Platby ORP jsou nestabilní, nespolehlivé, neodrážejí potřeby obdarovaných a přetrvávají pochyby o jejich efektivnosti. Po skončení studené války se ORP podstatně snížila: v letech 1997-2001 klesla na 0,22% kombinovaného HDP rozvinutých zemí, než opět vzrostla po teroristických útocích na Spojené státy z 11. září 2001 a po Mezinárodní konferenci o financování rozvoje, která se o rok později konala v mexickém Monterrey. Když však vlády rozvinutých zemí zavedly po globální hospodářské krizi přísná fiskální úsporná opatření, začala ORP opět klesat, a to až na 0,31% HDP v letech 2010-2011. Po konferenci v Monterrey byly ovšem identifikovány významné dodatečné potřeby rozvojového financování, včetně plánů „pomoc za obchod“ a financování zmírnění klimatických změn a adaptace na ně. A ačkoliv Vedoucí skupina pro inovativní financování rozvoje – která zahrnuje 63 vlád, ale i mezinárodních organizací a skupin občanské společnosti – napomohla v posledních deseti letech ke značnému pokroku, sama definice inovativního financování rozvoje zůstává sporná. Kritikové tvrdí, že mezinárodní daně – například daň z uhlíkových emisí –, které „vedoucí skupina“ identifikovala jako potenciální zdroj financování, zasahují do suverenity států. Zdroje financí navíc nemusí nutně stanovovat, jak budou prostředky alokovány, natož jak budou nakonec použity. Ačkoliv například takzvaná Tobinova daň (drobný poplatek z finančních transakcí) byla původně určena na financování rozvojové pomoci, nedávno byla v Evropě přijata verze, podle níž má výtěžek z této daně putovat do státních rozpočtů.
Tatsächlich waren die Ausgaben für OEH weder stabil noch verlässlich oder den Bedürfnissen entsprechend, und Zweifel über ihre Effektivität bleiben weiter bestehen. Nach dem Kalten Krieg ging die OEH deutlich zurück und betrug zwischen 1997 und 2001 nur noch 0,22% des Gesamt-BIP der entwickelten Länder. In Folge der Terroranschläge vom 11. September 2001 und der Internationalen Konferenz zur Entwicklungsfinanzierung in Monterrey (Mexiko) im Jahr darauf stiegen sie wieder an. Im Zuge der strikten Sparmaßnahmen der Industriestaaten nach der weltweiten Wirtschaftskrise sank die OEH dann in den Jahren 2010-2011 wieder auf 0,31% des BIP. Aber seit der Monterrey-Konferenz wurde großer, zusätzlicher Finanzierungsbedarf in der Entwicklungshilfe ausgemacht, darunter “Hilfe für Handel”-Programme sowie die Finanzierung zur Abmilderung des Klimawandels und entsprechender Anpassungsmaßnahmen. Und obwohl die Führungsgruppe für innovative Entwicklungsfinanzierung – der 63 Regierungen sowie internationale Organisationen und zivilgesellschaftliche Gruppen angehören – im letzten Jahrzehnt zu deutlichen Fortschritten beigetragen hat, bleibt die Definition innovativer Entwicklungsfinanzierung weiterhin umstritten. In der Tat wird kritisiert, dass die internationalen Steuern, beispielsweise auf Kohlenstoffemissionen, die die Führungsgruppe als potenzielle Finanzierungsquelle genannt hat, die nationale Souveränität verletzen. Darüber hinaus wird durch die Finanzierungsquellen nicht vorgegeben, wie die Mittel verteilt werden, ganz zu schweigen von ihrer letztlichen Verwendung. Obwohl beispielsweise die sogenannte Tobin-Steuer (eine kleine Abgabe auf Finanztransaktionen) ursprünglich für die Entwicklungshilfe gedacht war, wurde eine Version von ihr kürzlich in Europa eingeführt, um die nationalen Haushaltseinnahmen zu stärken.