Během těchto dvou desetiletí by váš průměrný roční výnos přesahoval 16%. Jak píše Haldane, „z bankovnictví se stala slepice snášející zlatá vejce“. V nedávných finančních dějinách Velké Británie skutečně neexistuje žádné období, které by se dalo s těmito dvěma rozjuchanými dekádami srovnávat. Kdybyste svou sázku před třemi lety zrušili, dnes byste si mnuli ruce – samozřejmě za předpokladu, že byste si tehdy nechali vyplatit hotovost –, protože období od roku 2006 většinu těchto zisků odčerpalo. Kdybyste tedy drželi své bankovní akcie až do konce loňského roku, pak by průměrný roční výnos z vaší investice činil za 110 let necelá 3%, což je stále víceméně nerozhodný souboj. Proč byly zkušenosti z uplynulých 20 let tak výjimečné a výnosy o tolik vyšší než v kterémkoliv jiném období minulého století? Zdá se, že nejjednodušší odpověď zní: transakce s vypůjčenými penězi. Banky dramaticky roztáčely kola v konkurenčním boji o zvyšování výnosů.
In diesen beiden Jahrzehnten hätte der durchschnittliche Jahresgewinn über 16 % betragen. Laut Haldane wurde „das Bankwesen zur Gans, die goldene Eier legt.“ Tatsächlich gibt es keinen Zeitraum in der jüngeren Finanzgeschichte Großbritanniens, die einen Vergleich zu diesen Partyjahrzehnten aushält. Wenn man seine Wette vor drei Jahren aufgelöst hätte, stünde man jetzt gut da – natürlich nur, solange man sich den Wettgewinn als Cash hätte auszahlen lassen – denn seit 2006 wurde ein Großteil der Gewinne wieder verloren. Wenn man seine Aktien also bis zum Ende des letzten Jahres gehalten hätte, so hätte die Investition über 110 Jahre einen durchschnittlichen Jahresgewinn von unter 3 % eingebracht – immerhin noch eine weitgehend kostendeckende Strategie. Warum waren diese 20 Jahre so ungewöhnlich – mit Gewinnen, die viel höher waren als zu irgendeinem anderen Zeitpunkt im letzten Jahrhundert? Die offensichtlichste Antwort scheint der Verschuldungsgrad zu sein. Im Wettrennen um die höchsten Gewinne haben die Banken dramatisch aufgedreht.