A euro nedokázalo zajistit prosperitu a stabilitu. Lidé (jako já), kteří si myslí, že na vině jsou spíše konkrétní politické chyby a institucionální vady než evropská integrace samotná, jsou zatlačováni do pozadí. V demokraciích se očekávají politické úpravy; demokratické instituce jsou koneckonců koncipovány tak, aby je umožňovaly. Obecně vzato se ústava nemění nebo se mění jen pomalu, zatímco nová strana či koalice nově definuje politickou agendu a reformuje legislativu. Tato kombinace strnulosti a tvárnosti umožňuje demokratickým režimům přizpůsobovat se posunům v preferencích občanů. Pro Evropu to však neplatí. Za prvé v ní politické změny nejsou synchronizované. Řecká vláda zpočátku nedokázala tento střet legitimity pochopit, když se na jaře snažila zmírnit úsporná opatření: Syriza získala od řeckých voličů mandát ke změně, avšak představitelé jiných zemí takový mandát nedostali.
Und der Euro konnte weder Wohlstand noch Stabilität schaffen. Diejenigen (wie ich), die denken, schuld daran sei weniger die europäische Integration selbst, sondern bestimmte politische Fehler und institutionelle Schwächen, werden an den Rand gedrängt. In Demokratien sind politische Neuausrichtungen nichts Ungewöhnliches. In der Tat sind die demokratischen Institutionen darauf ausgerichtet, diesen Prozess möglich zu machen. Im Allgemeinen verändern sich Verfassungen nicht oder nur langsam, während eine neue Partei oder Koalition die politische Agenda neu definiert und die Gesetzgebung reformiert. Diese Kombination von Rigidität und Plastizität ermöglicht es demokratischen Regimes, sich an veränderte Vorlieben der Bürger anzupassen. Dies trifft auf Europa allerdings nicht zu. Erstens läuft die politische Veränderung nicht synchron. Dieser Legitimitätskonflikt ist es, den die griechische Regierung in letzten Frühling zunächst nicht verstanden hatte, als sie versuchte, ihre Sparmaßnahmen zu erleichtern: Syriza hatte von den griechischen Wählern den Auftrag zu Veränderungen erhalten, aber die Volksvertreter anderer Länder nicht.