Ovzduší normality je zavádějící i v Tokiu. Před dvěma desítkami let japonští pracující mohli počítat, že na konci roku dostanou slušné prémie, obvykle ve výši rovnající se alespoň třetině jejich platu. Tyto prémie se do současnosti postupně úplně rozplynuly. Pravda, díky klesajícím cenám se kupní síla zbývajících příjmů pracujících drží výš, ale i přesto poklesla o víc než 10 %. Silnější než kdy dřív je nejistota, zda si člověk udrží práci, protože firmy čím dál častěji nabízejí místa na dobu určitou, namísto kdysi ceněného „doživotního zaměstnání“. Přestože Japonsko v krizi (zatím) není, jeho fiskální situace je den ze dne znepokojivější.
Sogar in Tokio ist die Atmosphäre der Normalität trügerisch. Vor zwanzig Jahren konnten japanische Arbeiter mit umfangreichen Boni zum Jahresende rechnen, die sich gewöhnlich auf ein Drittel oder mehr ihres Lohnes beliefen. Heute sind diese Boni allmählich auf nichts zusammengeschrumpft. Es stimmt, dass sich die Kaufkraft des verbleibenden Einkommens der Arbeiter Dank sinkender Preise gehalten hat, sie ist aber dennoch um mehr als 10% geringer als vorher. Die Arbeitsplatzunsicherheit ist wesentlich höher als je zuvor, da Firmen zunehmend befristete Verträge anbieten statt der ehemals geschätzten „Anstellungen auf Lebenszeit“. Obwohl man (bisher) kaum von einer Krise sprechen kann, wird die Situation der japanischen Staatsfinanzen von Tag zu Tag besorgniserregender.