Hlavní linie útoku probíhá zhruba takto: tvůrci měnové politiky jsou od roku 2008 příliš aktivističtí, překračují mandát a poškozují ekonomiku. Tato interpretace – která se kupodivu těší oblibě i mezi jinak nesmiřitelnými ideologickými protivníky, jako jsou libertariáni a neomarxisté – je křiklavě pomýlená. Kritikové totiž nechápou, že moderní centrální banky nezodpovídají jen za boj proti inflaci, ale i za udržování dlouhodobé cenové stability. Cenová úroveň se podobně jako teplota lidského těla nemůže příliš zvýšit ani příliš snížit, aniž to způsobí vážné komplikace. Centrální banky si musí v boji s deflací způsobenou slabou poptávkou počínat stejně „aktivisticky“, jako když bojují proti vysoké inflaci tažené přehnaně silnou poptávkou. Ačkoliv je tato bitva naprosto symetrická, její veřejné hodnocení je nepochopitelně vychýlené na jednu stranu, a to zejména v zemích s finančně konzervativním obyvatelstvem.
Diese zielt im Wesentlichen in folgende Stoßrichtung: Die geldpolitischen Entscheidungsträger sind seit 2008 viel zu aktivistisch gewesen, überschreiten ihre Mandate und schaden der Wirtschaft. Diese Darstellung – die merkwürdigerweise bei ansonsten unversöhnlichen ideologischen Kontrahenten, wie etwa Libertären und Neomarxisten, gleichermaßen beliebt ist – ist schlicht und einfach falsch. Die Kritiker begreifen nicht, dass moderne Zentralbanken nicht nur für die Inflationsbekämpfung verantwortlich sind, sondern für die Gewährleistung der langfristigen Preisstabilität. Ähnlich der Körpertemperatur eines Menschen verursacht sowohl ein zu hohes als auch ein zu niedriges Preisniveau schwerwiegende Komplikationen. Zentralbanken müssen bei der Bekämpfung der Deflation infolge schwacher Nachfrage ebenso „aktivistisch“ sein, wie bei der Bekämpfung einer hohen Inflation aufgrund überhöhter Nachfrage. Obwohl Zentralbanken gleichermaßen gegen Abweichungen in beide Richtungen kämpfen, werden sie von der Öffentlichkeit verblüffend einseitig beurteilt, vor allem in Ländern mit finanziell konservativer Bevölkerung.