Potíž je v tom, že pro chudé země je získání kapitálu potřebného k uvolnění svazujících omezení růstu těžké. Právě proto svět v 90. letech minulého století vsadil na neoliberalismus: mezinárodní mobilita kapitálu měla přispěchat na pomoc a uvolnit kapitálová omezení tam, kde byla svazující, a zúžit prostor pro korupci a vyhledávání renty, jež byly často ještě významnějším svazujícím omezením růstu. Doufalo se, že čisté kapitálové odlivy z průmyslového jádra zaplatí velkou část industrializace dvacátého a jedenadvacátého století, tak jako v éře britských zahraničních investic před rokem 1913, které financovaly obrovský rozsah industrializace do ukázněné periferie světové ekonomiky, bohaté na zdroje.
Das Problem ist, dass es für arme Wirtschaftsnationen schwierig ist, das erforderliche Kapital aufzubringen, um bindende Wachstumsbeschränkungen zu lockern. Deshalb hat die Welt in den 90er Jahren auf den Neoliberalismus gesetzt: Die internationale Kapitalmobilität sollte zur Rettung kommen, indem Kapitalbeschränkungen gelockert wurden, wo sie bindend waren, und indem der Spielraum für Korruption und Profitgier reduziert wurde, der häufig eine bedeutsamere bindende Wachstumsbeschränkung darstellte. Man hoffte, dass der Nettokapitalabfluss aus dem industriellen Zentrum einen Großteil der Industrialisierung im späten 20. und im 21. Jahrhundert finanzieren würde, wie die britischen Auslandsinvestitionen vor 1913 einen riesigen Anteil der Industrialisierung in der ressourcenreichen, gemäßigten Peripherie der Weltwirtschaft finanziert hatten.