Druhou velkou překážkou je neshoda nad tím, jak odškodnit méně vyspělé země za to, že se uhlíkově náročných technologií zřeknou nebo vzdají. Otázkou není jen to, kdo srovná účet, ale také jak by se financování mělo poskytovat. Historie rozvojové pomoci není obzvlášť povzbudivá. Implementovat takový režim je přitom těžké, ačkoli je dobře doloženo, že abychom se vypořádali s negativní externalitou, již emise skleníkových plynů představují, je nezbytná globální cena uhlíku. Trhy s uhlíkem zůstávají převážně nedostatečně vyvinuté. Dohoda přijatá téměř 200 zeměmi na COP26 umožní zemím plnit své klimatické cíle nakupováním kompenzačních kreditů představujících úbytky emisí uskutečněné jinými. Tento systém vnese do věci větší přehlednost, ale je náchylný k manipulaci.
Das zweite große Hindernis ist Uneinigkeit darüber, wie man die weniger entwickelten Länder dafür entschädigen soll, dass sie auf CO2-intensive Technologien verzichten oder diese aufgeben. Die Frage ist nicht nur, wer dabei die Rechnung zahlt, sondern auch, wie die Gelder vergeben werden sollten. Die Geschichte der Entwicklungshilfe ist nicht besonders ermutigend. Und obwohl inzwischen feststeht, dass ein weltweiter CO2-Preis erforderlich ist, um der negativen Externalität zu begegnen, die die Treibhausgas-Emissionen repräsentieren, ist die Umsetzung eines derartigen Systems schwierig. Die CO2-Märkte sind nach wie vor weitgehend unterentwickelt. Die von fast 200 Ländern auf der COP26 verabschiedete Vereinbarung erlaubt es Ländern, ihre Klimaziele zu erreichen, indem sie Ausgleichsgutschriften kaufen, die die von anderen erzielten Emissionssenkungen repräsentieren. Dieses System wird mehr Klarheit schaffen, aber es lässt sich leicht manipulieren.