A tady to se stalo na konci toho tříměsíčního období - začli být čtverkaři. A to byli ještě ti, kteří se udrželi ve škole a nevypadli. Klíčová část této studie bylo, že také ti učitelé byli napáleni. Oni totiž nevěděli, že byla provedena změna. Jednoduše jim bylo řečeno, že tohle jsou jedničkáři a tamto jsou čtverkaři. A to byl způsob, jak se k nim chovali a jak je učili. Takže si myslím, že ta jediná, skutečná neschopnost je zničený duch, duch, který byl zdrcen a nemá naději. Takový, který nevidí krásu. Takový, který postrádá naši přirozenou, dětskou zvědavost a naší vrozenou schopnost si představovat. Takže pokud bychom místo tohodle dokázali posílit lidského ducha, aby měl naději a aby viděl krásu v lidech a jejich okolí, aby byl zvědavý a dokázal mít představivost, tak tehdy bychom mohli prohlásit, že skutečně používáme naši moc dobře.
Und genauso war es dann nach den drei Monaten auch. Aber nur jene, die immer noch in der Schule waren – abgesehen von den Schülern, die die Schule geschmissen hatten. Ganz entscheidend bei dieser Studie war, dass die Lehrer nicht eingeweiht waren. Die Lehrer wussten nicht, dass etwas geändert wurde. Ihnen wurde einfach gesagt, dass seien die Einser-Schüler und dass sind die Schüler mit der Note ausreichend. Und genauso haben sie ihnen etwas beigebracht und sie behandelt. Die einzige wirkliche Behinderung ist ein gebrochener Geist ein Geist, der gebrochen wurde, hat keine Hoffnung mehr. Er findet nichts mehr schön. ihm fehlt unsere natürliche, kindliche Neugier. und unsere angeborene Fähigkeit der Imagination. Wenn wir es aber schaffen, den menschlichen Geist dabei zu unterstützen, weiterhin zu hoffen, sich selbst und andere Menschen um sich herum schön zu finden, neugierig und phantasievoll zu sein dann setzen wir unsere Kräfte wirklich positiv ein.