Vládní regulační orgány – a vposledku i my všichni – tedy uvízly mezi louží a okapem. Regulujte kvapně, kajte se zvolna. Přehnaně přísná regulace by mohla na desítky let vážně poškodit globální růst. Je-li však regulace příliš měkká, mohla by se do deseti let objevit další obluda v podobě globální finanční krize. A i když si regulační orgány dají načas, aby se pokusily dát věci důkladně do pořádku, což by podle mnoha z nás měly, svět se možná bude muset vyrovnat se slabou úvěrovou expanzí, neboť banky se budou chovat zdrženlivě a očekávat jasnější verdikt o své budoucnosti. Z toho vyplývá další bolestná myšlenka, kterou často zdůrazňuje historik Harvardovy univerzity Niall Ferguson: mnozí vedoucí představitelé a zákonodárci, kteří vynášejí soudy o nových pravidlech pro banky, jsou titíž vedoucí představitelé a zákonodárci, kteří na regulaci dohlíželi už před finanční krizí. Často dostávám otázku, proč ekonomiky během celých ekonomických dějin znovu a znovu zabředávají do tak svízelných situací. Odpověď – jak s Reinhartovou empiricky dokládáme na základě stovek finančních krizí, které nastaly v 66 zemích v průběhu osmi staletí – je bohužel až příliš jednoduchá: arogance a ignorance.
Die staatlichen Aufsichtsbehörden – und letztlich wir alle – sind damit zwischen Scylla und Charybdis gefangen. Reguliere in Eile, bereue in Weile: Eine übertrieben strenge Regulierung könnte das globale Wachstum auf Jahrzehnte ernsthaft beeinträchtigen. Bei einer zu weichen Regulierung andererseits könnte noch innerhalb eines Jahrzehnts die nächste monstermäßige Finanzkrise auf uns zu kommen. Und selbst, wenn die Aufsichtsbehörden sich die Zeit nehmen, um ja alles richtig zu machen – wie es die meisten von uns für richtig halten –, wird die Welt vielleicht mit einer schwachen Kreditexpansion leben müssen, weil sich die Banken zurückhalten und auf eine klarere Entscheidung über ihre Zukunft warten. Und hier ist noch ein weiterer, schmerzlicher Gedanke, den der Harvardhistoriker Niall Ferguson häufig betont: Viele der Führer und Abgeordneten, die derzeit über die neuen Bankenregeln befinden, sind genau dieselben, die im Vorfeld der Finanzkrise für die Regulierung zuständig waren. Ich werde oft gefragt, warum Volkswirtschaften im gesamten Verlauf der Wirtschaftsgeschichte immer wieder in einen derartigen Schlamassel geraten. Leider ist die Antwort auf diese Frage, wie Reinhart und ich anhand von hunderten von Finanzkrisen in 66 Ländern und acht Jahrhunderten empirisch nachweisen konnten, ganz einfach: durch Arroganz und Ignoranz.