Tato subjektivní hodnocení také silně korelují s dětmi udanou kvalitou interakcí s vrstevníky a rodiči. Asi 80 % nizozemských dětí označilo spolužáky za „hodné a ochotné“, naproti tomu v USA to bylo jen 56 %. Za to, že nechávají tolik svých dětí vyrůstat v chudobě, nedobrém zdravotním stavu, špatných školách a špatných bytech, platí USA ohromující cenu. Šokující procento skončí ve výkonu trestu odnětí svobody – zejména v případě chudých nebělošských dětí. I ty, které mají dost štěstí, že do pasti přebujelé vězeňské soustavy USA nepadnou, končí často jako nezaměstnaní, ba dokonce nezaměstnatelní lidé bez dovedností potřebných k tomu, aby získali a udrželi si slušnou práci. Příčinou netečnosti Američanů k těmto katastrofálním chybám je zčásti dlouhá historie rasismu, jakož i nemístná víra ve „zmužilý individualismus“.
Diese subjektiven Bewertungen korrelieren zudem hochgradig mit der angegebenen Qualität der Interaktion der Kinder mit Gleichaltrigen und Eltern. Etwa 80% der niederländischen Kinder geben an, dass ihre Mitschüler „nett und hilfreich“ seien, verglichen mit nur 56% der US-amerikanischen Kinder. Die Kosten, die den USA daraus erwachsen, dass sie zulassen, dass so viele ihrer Kinder in Armut, schlechter Gesundheit, schlechten Schulen und schlechten Wohnungen aufwachsen, sind atemberaubend. Ein schockierender Anteil landet irgendwann im Gefängnis – insbesondere, was arme, farbige Kinder angeht. Selbst jene, die nicht in die Falle des riesigen US-Gefängnissystems tappen, sind häufig als Erwachsene arbeitslos und teilweise gar nicht arbeitsfähig, weil es ihnen an den Fertigkeiten fehlt, eine anständige Arbeit zu finden und zu behalten. Die Blindheit der Amerikaner für diese gefährlichen Fehler beruht zum einen auf ihrer langen Geschichte des Rassismus, zum anderen auf ihrem fehlgeleiteten Glauben an einen puristischen Individualismus.