Rovněž seškrtávání a zmrazování platů ve veřejném sektoru – v současnosti realizované 75 rozvojovými zeměmi – hrozí, že podryje zajišťování služeb pro občany, zejména na místní úrovni ve venkovských oblastech, kde jeden jediný učitel či zdravotník může rozhodovat o tom, zda se dítěti dostane vzdělání či zdravotní péče. Riziko je tím vyšší, že ve 22 rozvojových zemích tvůrci politik zvažují reformy zdravotnictví a ve 47 rozvojových zemích zvažují penzijní reformy. Na straně příjmů až 63 rozvojových zemí uvažuje o zvýšení spotřebních daní, například daně z přidané hodnoty. Zdanění základních potravin a domácích potřeb však může mít neúměrný vliv na rodiny s nižšími příjmy, jejichž omezené disponibilní příjmy jsou už teď napjaté, a může tedy ještě zhoršit současné nerovnosti. Namísto ořezávání výdajů by se lídři rozvojových zemí měli zaměřit na zajišťování slušných pracovních příležitostí a kvalitnějších životních úrovní pro své občany. Musí si uvědomit, že fiskální přísnost jim k dosažení rozvojových cílů nepomůže. Právě naopak, výdajové škrty ublíží nejzranitelnějším občanům, rozšíří propast mezi bohatými a chudými a přispějí k sociální a politické nestabilitě.
In ähnlicher Weise drohen - die derzeit in 75 Entwicklungsländern durchgeführten – Kürzungen und Deckelungen der Löhne im öffentlichen Sektor die Bereitstellung von Dienstleistungen für Bürger zu untergraben. Dies betrifft vor allem die lokale Ebene in armen ländlichen Regionen, wo die Anwesenheit einer einzigen Lehrerin oder eines Gesundheitsarbeiters entscheidet, ob ein Kind in den Genuss einer Ausbildung oder der Gesundheitsversorgung kommt. Diese Gefahr verschärft sich noch, da politische Entscheidungsträger in 22 Entwicklungsländern über Reformen der Gesundheitsversorgung nachdenken und in 47 Entwicklungsländern über Rentenreformen diskutieren. Auf der Einnahmenseite erwägen bereits 63 Entwicklungsländer die Erhöhung von Verbrauchsteuern, wie etwa der Mehrwertsteuer. Doch die Besteuerung von Grundnahrungsmitteln und Dingen des täglichen Bedarfs können Familien mit geringerem Einkommen unverhältnismäßig hart treffen, weil deren begrenzte verfügbare Einkommen ohnehin belastet sind. Dadurch verschärfen sich auch bestehende Ungleichheiten. Statt Ausgaben drastisch zu kürzen, sollten sich die politischen Führungen in den Entwicklungsländern auf die Schaffung von menschenwürdigen Beschäftigungsmöglichkeiten und die Anhebung des Lebensstandards ihrer Bürger konzentrieren. Die Entscheidungsträger müssen erkennen, dass ihnen Sparpolitik nicht helfen wird, ihre Entwicklungsziele zu erreichen. Im Gegenteil, Ausgabenkürzungen treffen die schwächsten Bürger, vergrößern die Kluft zwischen Arm und Reich und tragen zu sozialer und politischer Instabilität bei.