V Evropě sice existovaly obavy z rostoucí síly armád, avšak názor, že válku přímo urychlily závody ve zbrojení, je příliš zjednodušený. Dnešní svět se od světa roku 1914 liší v několika důležitých ohledech. Jedním z nich je, že jaderné zbraně poskytují politickým špičkám ekvivalent křišťálové koule, která ukazuje, jak bude jejich svět po eskalaci konfliktu vypadat. Kdyby císařové a car bývali měli křišťálovou kouli, která by jim ukázala jejich zničená impéria a ztracené trůny v roce 1918, možná by se o čtyři roky dříve chovali uvážlivěji. Efekt křišťálové koule měl rozhodně silný vliv na americké a sovětské lídry během kubánské raketové krize. A podobný vliv by měl pravděpodobně i na dnešní představitele USA a Číny. Další rozdíl tkví v tom, že válečná ideologie je dnes mnohem slabší. V roce 1914 se válka skutečně pokládala za nevyhnutelnou, kterýžto fatalistický názor dále posilovala argumentace sociálních darwinistů, podle nichž by se válka měla vítat, poněvadž „pročišťuje vzduch“ jako dobrá letní bouřka.
Obwohl es in Europa Besorgnis angesichts der zunehmenden Stärke der Armeen gab, ist die Sichtweise, dass der Krieg direkt durch das Wettrüsten ausgelöst wurde, allzu einfach. Die heutige Welt unterscheidet sich von der Welt von 1914 in mehreren wichtigen Punkten. Einer ist, dass Atomwaffen für führende Politiker eine Art Kristallkugel sind, die ihnen zeigt, wie ihre Welt nach einer Eskalation aussähe. Wenn die beiden Kaiser und der Zar 1918 eine Kristallkugel gehabt hätten, die ihnen die Zerstörung ihrer Reiche und den Verlust ihrer jeweiligen Throne gezeigt hätte, wären sie 1914 vielleicht vorsichtiger gewesen. Gewiss hatte der Kristallkugeleffekt während der Kuba-Krise einen starken Einfluss auf die US-amerikanischen und sowjetischen Machthaber. Er hätte heute wahrscheinlich einen ähnlichen Einfluss auf die US-amerikanischen und chinesischen Machthaber. Ein weiterer Unterschied besteht darin, dass die Ideologie des Krieges heutzutage viel schwächer ist. 1914 dachte man wirklich, der Krieg sei unausweichlich. Diese fatalistische Sichtweise wurde durch die sozialdarwinistische Behauptung verstärkt, der Krieg solle willkommen geheißen werden, da er „die Luft säubert“ wie ein gutes Sommergewitter.