Rovněž v Pákistánu je nebezpečné sázet na to, že místní prodemokratičtí právníci, intelektuálové a studenti vyjdou z vřavy a možného krveprolití v ulicích vítězně. John Limbert, erudovaný znalec Íránu a americký diplomat v penzi (který byl v Íránu držen 444 dní jako rukojmí) kdysi přemítal o íránské revoluci roku 1979 takto: „Naši liberálně smýšlející íránští přátelé se během politické vřavy ukázali jako bezradní… [D]okázali psát sžíravé úvodníky,“ ale chyběl jim žaludek na to, aby „rozstřikovali kyselinu, mlátili své oponenty, organizovali pouliční gangy… a účastnili se brutality, která vítězí“, jakmile vypukne politické povstání. Pákistánští liberálové mohou mít pravdu, že jejich země islamistickému uchvácení moci nepodlehne. Cena je ale příliš vysoká, než aby se jednalo impulzivně, a bouře politického islámu se těžko předpovídají. Íránští liberálové v roce 1978 dychtivě usilovali o svržení šáha všemi prostředky. Místo vytvoření atmosféry, která by přála íránskému Gándhímu, nevědomky uvedli k moci ajatolláha Chomejního a jeho teokratický režim, ještě méně tolerantní než ten, k jehož svržení přispěli. Tři desítky let nato si miliony vytrestaných Íránců přejí, kéž by ony opojné dny mohli prožít znovu a jinak.
In Pakistan ist es ähnlich gefährlich, darauf zu setzen, dass die prodemokratischen Anwälte, Intellektuellen und Studenten des Landes siegreich aus den Tumulten und potenziellem Gemetzel einer Politik der Straße hervorgehen werden. John Limbert, der belesene Iranforscher und pensionierte US-Diplomat (der 444 Tage in iranischer Geiselhaft verbrachte) bemerkte einst über die iranische Revolution von 1979: „Unsere liberal gesinnten iranischen Freunde erwiesen sich angesichts der politischen Tumulte als hilflos. ... Sie konnten bissige Leitartikel schreiben,“ doch es fehlte ihnen die Abgebrühtheit, „Säure zu werfen, Gegner zusammenzuschlagen, Straßenbanden zu organisieren ... und die Art von Brutalität zu verüben, die [bei politischen Ausschreitungen] den Sieg davonträgt.“ Pakistans Liberale mögen Recht damit haben, dass ihr Land gegenüber einem islamistischen Griff nach der Macht unverletzlich ist. Doch der Preis ist zu hoch, um impulsiv zu sein, und die Stürme des politischen Islams sind schwer vorherzusagen. 1978 waren die Liberalen im Iran fest entschlossen, den Schah unter Einsatz aller Mittel zu vertreiben. Statt eine Atmosphäre zu schaffen, die einem iranischen Gandhi förderlich gewesen wäre, halfen sie unbeabsichtigt, Ayatollah Khomeini und ein theokratisches Regime an die Macht zu bringen, das weniger tolerant war als jenes, dass sie zu stürzen geholfen hatten. Drei Jahrzehnte später wünschen sich Millionen bedrückter Iraner, sie könnten jene Tage der Unbesonnenheit noch einmal und anders durchleben.