Od vědeckého výzkumu až po identifikaci komerčních aplikací nových technologií se pokrok realizuje metodou pokus-omyl. Strategické technologie, které opakovaně přetvářely tržní ekonomiku – od železnice po internet –, vždy vyžadovaly vybudování sítí, hodnota jejichž užívání nemohla být v době jejich zavádění známá. V důsledku toho jsou inovace v popředí závislé na zdrojích financování, které jsou odtržené od starostí o ekonomickou hodnotu; proto nelze tento problém omezit na otázku optimální alokace zdrojů. Konvenční výrobní funkce neoklasické ekonomie tudíž nabízí nebezpečně zavádějící optiku výkladu procesů, k nimž dochází v popředí inovací. Žádaným zdrojem financí tak byla a dosud zůstává finanční spekulace. Finanční bubliny se nafukují všude tam, kde existují trhy likvidních aktiv. Objekty takových spekulací se mnohdy vymykají chápání: cibulky tulipánů, doly na zlato a stříbro, nemovitosti, dluhy nových států, firemní cenné papíry. Čas od času se přitom objektem spekulace stala některá z převratných technologií – kanály, železnice, elektrifikace, rozhlas, automobily, mikroelektronika, počítače, internet –, pro které finanční spekulanti mobilizovali tak velký kapitál, že by ho „racionální“ investoři nikdy nedokázali zajistit.
Von der wissenschaftlichen Forschung bis zu gewerblichen Anwendung neuer Technologien werden Fortschritte nach dem Prinzip von Versuch und Irrtum erzielt. Jene strategischen Technologien, die die Marktwirtschaft jeweils völlig verwandelt haben – von den Eisenbahnen bis hin zum Internet – erforderten den Aufbau von Netzwerken, deren Nutzwert bei ihrer Ersteinrichtung nicht vorhersehbar war. Infolgedessen sind die Vorreiter bei ihren Innovationen von Finanzierungsquellen abhängig, die von der Sorge über den wirtschaftlichen Wert abgekoppelt sind; sie lassen sich daher nicht auf die optimale Zuweisung von Ressourcen reduzieren. Die traditionelle Produktionsfunktion der neoklassischen Ökonomie ist eine gefährlich in die Irre führende Linse zur Interpretation der Prozesse im Grenzland der Innovation. Finanzielle Spekulation ist und bleibt eine unverzichtbare Finanzierungsquelle. Finanzblasen bilden sich überall dort, wo liquide Vermögensmärkte bestehen. Tatsächlich bringen die Objekte derartiger Spekulationen einen zum Erstaunen: Tulpenzwiebeln, Gold- und Silberminen, Immobilien, die Staatsanleihen neuer Nationen und Unternehmenspapiere. Gelegentlich war der Spekulationsgegenstand eine der angesprochenen grundlegenden Technologien – Kanäle, Eisenbahnen, Elektrifizierung, das Radio, das Auto, Mikroelektronik, Computertechnologie, das Internet –, für welche Finanzspekulanten Kapital in einem Umfang mobil gemacht haben, der deutlich über das hinausgeht, was „rationale“ Anleger zur Verfügung stellen würden.