Tentokrát to ovšem bude jiné. Buď se vlády shodnou na rozhodném postupu, jak slíbily, anebo se za rokem 2015 budeme ohlížet jako za okamžikem, kdy nám příčetnost podnebí protekla mezi prsty. Roku 1992 světové vlády přijaly Rámcovou úmluvu OSN o změně klimatu, v níž přislíbily předejít „nebezpečnému antropogennímu [tj. člověkem vyvolanému] narušování klimatické soustavy“ snížením tempa emisí skleníkových plynů, zejména oxidu uhličitého. Avšak přestože úmluva roku 1994 vstoupila v účinnost, tempo emisí skleníkových plynů, včetně CO2, se od té doby ve skutečnosti zvýšilo. Roku 1992 se spalováním uhlí, ropy a plynu a výrobou cementu celosvětově uvolnilo do atmosféry 22,6 miliard tun CO2. Roku 2012, pro nějž jsou dostupná nejnovější srovnatelná data, dosáhly emise 34,5 miliard tun. Lidstvo člověkem vyvolanou změnu klimatu nepotlačilo, nýbrž urychlilo. Jedná se o největší mravní problém naší doby.
Doch dieses Mal wird es anders verlaufen. Entweder die Regierungen einigen sich, wie sie es versprochen haben, auf entschlossene Maßnahmen oder 2015 wird uns als das Jahr in Erinnerung bleiben, in dem uns die klimapolitische Vernunft abhanden kam. Im Jahr 1992 verabschiedeten die Regierungen der Welt das Rahmenübereinkommen der Vereinten Nationen über Klimaänderungen, in dem versprochen wurde, die „gefährliche anthropogene [vom Menschen verursachte] Störung des Klimasystems“ durch die Senkung von Treibhausgasemissionen, insbesondere Kohlendioxid, zu verhindern. Doch obwohl der Vertrag 1994 in Kraft trat, sind die Treibhausgasemissionen, einschließlich CO2, sogar noch angestiegen. Im Jahr 1992 wurden aufgrund der Verbrennung von Kohle, Öl und Gas sowie durch die Zementproduktion weltweit 22,6 Milliarden Tonnen CO2 freigesetzt. Im Jahr 2012, dem letzten Jahr, für das Vergleichsdaten vorliegen, lag dieser Wert bei 34,5 Milliarden Tonnen. Die Menschheit hat also den von ihr verursachten Klimawandel nicht eingedämmt, sondern noch beschleunigt. Darin besteht nun auch die größte moralische Frage unserer Zeit.