Jak vysvětluji ve své knize Innovation and Its Enemies (Novátorství a jeho nepřátelé), odpověď nespočívá jednoduše v tom, že se lidé bojí neznámého. Odpor k technickému pokroku obvykle vychází spíš ze strachu, že narušení statu quo by mohlo zapříčinit ztráty v oblasti zaměstnanosti, příjmů, moci a identity. Vlády často dospějí k úsudku, že bude snazší novou techniku zakázat, než se jí přizpůsobit. Zákazem tisknout Korán osmanští vůdci pozdrželi ztráty zaměstnanosti mezi písaři a kaligrafy (z nichž mnozí byly ženy, obdivované za mistrovství v tomto umění). Ochrana zaměstnanosti ale nebyla jejich hlavní motivací; ostatně od roku 1727 povolili tisk nenáboženských spisů, navzdory protestům kaligrafů, kteří na výnos reagovali tím, že své kalamáře a pera uložili do rakví a pochodovali k istanbulské Vysoké portě.
Wie ich in meinem Buch Innovation and Its Enemies: Why People Resist New Technologies argumentiere, liegt die Antwort nicht einfach nur in der Angst der Menschen vor dem Unbekannten. Statt dessen ist der Widerstand gegen technologischen Fortschritt normalerweise mit der Sorge verbunden, die kreative Zerstörung des Status Quo könnte zu Arbeitsplatz-, Einkommens-, Macht- oder Identitätsverlusten führen. Regierungen sind letztlich oft der Meinung, es sei leichter, neue Technologien zu verbieten, als sich an sie anzupassen. Durch das Druckverbot des Korans verzögerten die Osmanen die Arbeitsplatzverluste der Schreiber und Kalligraphen (viele von ihnen Frauen, die für die Meisterschaft in ihrer Kunst berühmt waren). Aber der Schutz von Arbeitsplätzen war nicht ihre Hauptmotivation. Immerhin erlaubten sie ab 1727 den Druck nichtreligiöser Texte, obwohl die Kalligraphen dagegen protestierten, indem sie ihre Tintenfässer und Bleistifte in Särge legten und vor der Hohen Pforte in Istanbul aufmarschierten.