Část peněz, zejména v Británii, získávají zpět jednotliví zákazníci. Větší díl ale dostávají sami regulátoři a dále národní vlády. V Británii kdysi pokuty pomohly pokrýt náklady regulačních orgánů: provinilí aktéři zajistili snížení poplatků pro ty poctivé, což vytvořilo pozitivní zpětnou vazbu. Dnes se sankční platby rozrostly natolik, že se jich chopila vláda a příjmy přesahující náklady regulačních orgánů na jejich vymáhání převedla do charit na pomoc veteránům. V USA jsou koncoví příjemci méně zřejmí; vůbec se neuvádějí. Charles Calomiris z Columbijské univerzity vznáší námitky proti tomu, co označuje za „skutečné podvracení fiskálního procesu,“ neboť finanční prostředky se vybírají a utrácejí netransparentními způsoby. Nejpodstatnější otázkou ale je, zda pokuty tohoto rozsahu slouží jako užitečný odstrašující prostředek.
Ein Teil des Geldes ging an die einzelnen Kunden zurück, insbesondere in Großbritannien. Aber ein größerer Anteil floss an die Regulierungsbehörden selbst, und damit in die Staatskassen. In Großbritannien war es einst so, dass die Strafen zur Deckung der Regulierungskosten beitrugen: Schwarze Schafe übernahmen die Gebühren der weißen, was eine positive Feedback-Schleife zur Folge hatte. Heute sind die Strafen so hoch geworden, dass die Regierungen ihre Hand darauf legen und Einnahmen, die die Kosten der Regulierungsbehörden übersteigen, an Einrichtungen für Kriegsveteranen weiterleiten. In den USA sind die Empfänger weniger klar. Tatsächlich werden sie nicht bekannt gegeben. Charles Calomiris von der Columbia University spricht von einer „echten Untergrabung des Haushaltsprozesses“, da Mittel auf völlig untransparente Weise eingenommen und ausgegeben werden. Die wichtigste Frage ist allerdings, ob Strafen dieser Höhe zur Abschreckung geeignet sind.