Pacienti zahraničního původu mohou přerušit léčbu kvůli nedostatku důvěry v diagnózu a vykazovanou péči, případně mohou ignorovat méně významné příznaky choroby. Léčbu mohou předčasně ukončit také pacienti, kteří se po její počáteční fázi cítí lépe. Chceme-li vyhodnotit, co způsobuje primární multirezistenci, měli bychom zkoumat i jiné sociální faktory než pouze místo narození. Ve Švýcarsku je přerušení léčby spojováno se žadateli o azyl a uprchlíky. V Hamburku souvisejí případy nedokončené léčby rovněž s bezdomovectvím, užíváním nitrožilních drog a závislostí na alkoholu. Ve Španělsku bylo bezdomovectví rizikovým faktorem přerušení léčby TBC i HIV pozitivity, zatímco užívání nitrožilních drog představovalo rizikový faktor neúspěšné léčby. Domnívám se rovněž, že existuje spojitost mezi potřebou terapie a politickými rozhodnutími daných zemí. Strategie DOTS není zavedena ve všech evropských státech, částečně kvůli nesouhlasu v otázce, zda je léčba povinností, či právem.
Im Ausland geborene Patienten brechen ihre Behandlung möglicherweise aufgrund mangelnden Vertrauens in die Diagnose und Therapie ab oder ignorieren die leichteren Symptome der Krankheit einfach. Auch Patienten, denen es nach der Eingangsphase der Behandlung wieder besser geht, könnten die Therapie abbrechen. Aber auch andere soziale Faktoren als der Geburtsort sollten untersucht werden, um die Ursachen für primäre Multiresistenz festzustellen. In der Schweiz konnte ein Zusammenhang zwischen vorzeitigem Behandlungsabbruch und Asylbewerbern sowie Flüchtlingen aufgezeigt werden. Auch in Hamburg zeigte sich eine Beziehung zwischen Behandlungsabbruch und Obdachlosigkeit, intravenösem Drogenkonsum und Alkoholabhängigkeit. In Spanien erwies sich Obdachlosigkeit als Risikofaktor für vorzeitigen Behandlungsabbruch, während HIV-Infektion und intravenöser Drogenkonsum als Risikofaktoren für erfolglose Behandlungen identifiziert wurden. Ich glaube auch, dass es einen Zusammenhang zwischen erforderlicher Therapie und den politischen Entscheidungen eines Landes gibt. Die DOT-Strategie wurde nicht in allen europäischen Ländern umgesetzt, teilweise aufgrund der Uneinigkeit darüber, ob die Behandlung ein Recht oder eine Pflicht ist.