Muži z FSB se pochopitelně zaměřují na bezpečnost, zákon a pořádek. Petrohradští liberálové uskutečňují reformy tržního hospodářství. Leč tak jako v Jelcinově éře i dnes ve skutečnosti vládne oligarchická frakce, neboť má ve svých rukou celou prezidentskou správu, Radu ministrů, dvě centristické parlamentní frakce a větší část ropného, hliníkového, železničního a jaderného průmyslu Ruska. Putin dosud moci oligarchie ustupoval, což omezilo jeho osobní vliv na politiku. Oligarchie je totiž příliš mocná a zručná, než aby proti ní mohl zaútočit frontálně. Kremelská politika je tudíž převážně výsledkem vzájemného působení a ovlivňování těchto tří názorových frakcí. Ústavní kontrola a rovnováha, které jsou zakotveny v Ústavě Ruské federace, jsou dnes u ledu. Místo nich nastoupilo nespoutané úplatkářství, jež oblastní gubernátory každým dnem připravuje o jejich důvěru. Ostatně, finanční krach ze srpna 1998 do velké míry zapříčinili právě gubernátoři, kteří spřáteleným místním podnikům poskytovali obrovské dotace, za než výměnou chtěli provizi.
Die FSB-Leute konzentrieren sich natürlich auf Sicherheit, Recht und Ordnung. Die Sankt-Petersburg-Liberalen betreiben marktwirtschaftliche Reformen. Aber wie unter Jelzin ist es die oligarchische Fraktion, die dominiert, denn sie kontrolliert die Präsidialadministration, den Ministerrat, zwei zentristische Parlamentfraktionen und eine ganze Menge von der Öl-, Aluminium-, Eisenbahn- und der Atomindustrie Russlands. Bis jetzt hat sich Putin mit der oligarchischen Kraft arrangiert, die in der Politik seine persönliche Prägung reduziert hat und zu machtvoll und geschickt ist, um frontal herausgefordert zu werden. Kreml-Politik ist weithin ein wechselseitiges Spiel dieser drei Fraktionen. Die in Russlands Verfassung eingebauten checks and balances zur Kontrolle der Institutionen und zur Herstellung eines institutionellen Gleichgewichts sind neutralisiert worden. Eine zügellose Korruption diskreditierte die regionalen Gouverneure als Gegengewicht. Der finanzielle Zusammenbruch vom August 1998 wurde in der Tat in einem erheblichen Maße durch Gouverneure provoziert, die freundlich gesinnten lokalen Unternehmen bedeutende Subventionen gewährten und als Gegenleistung Schmiergelder forderten.