Tak jako Rakousko-Uhersko uvízla EU mezi dvěma mocnými sousedy: obrozujícím se Ruskem odhodlaným vydobýt si zpět ztracený vliv a zdánlivě revizionistickými Spojenými státy zcela pohlcenými vojenskými avantýrami v zahraničí. Tři lekce z rakousko-uherské zkušenosti jsou pro EU poučné. Zaprvé, mnozí Středoevropané, byť je jejich politická zařazenost větší než u habsburských Slovanů, se domnívají, že nemají rovnoprávné postavení s EU-15, a to jak ekonomicky, tak strategicky. Z toho může vyplynout tendence nových členů silověji prosazovat ve fórech EU své národní zájmy. Kvůli obavám z nové éry obstrukční politiky lídři EU oživili úvahy o dvourychlostní unii, v níž by předvoj západních států usiloval o hlubší integraci, ponechávaje na nováčcích úkol jej dotahovat. Jak ovšem dokládají habsburské dějiny, takováto uspořádání plodí pevně zakořeněné výsady „vyvolených“ a zášť mezi „nevyvolenými“. Ve svazku mnoha částí neexistují zkratky: EU musí na periferii zajistit tutéž míru začlenění jako v nitru říše. Zadruhé, tak jako Rakousko potřebovalo urovnání mezi Němci a Slovany, potřebuje EU opakování francouzsko-německého usmíření z roku 1952 mezi největším členem na západě a na východě, Německem a Polskem. Iniciativa z roku 1952 založená na sdílení oceli by si mohla najít paralelu v německo-polské iniciativě ke společnému řízení dovozů zemního plynu.
Wie Österreich-Ungarn ist die EU zwischen zwei mächtigen Nachbarn eingeklemmt: einem wieder erstarkten Russland, das darauf bedacht ist, verloren gegangenen Einfluss zurückzugewinnen, und den anscheinend revisionistischen USA, die mit ihren Militärabenteuern im Ausland beschäftigt sind. Es ergeben sich aus der österreichisch-ungarischen Erfahrung drei Lehren für die EU: Erstens haben viele Mitteleuropäer – trotz größerer Einbindung, als sie bei den Slawen des Habsburgerreiches gegeben war – das Gefühl, wirtschaftlich wie strategisch nicht mit den EU15-Staaten auf einer Stufe zu stehen. Die Folge könnte eine Neigung seitens der Neumitglieder sein, ihre nationalen Interessen in den EU-Foren mit erhöhtem Nachdruck zu vertreten. Aus Furcht vor einer neuen Ära der Obstruktionspolitik haben die Führer der EU erneut eine Union der zwei Geschwindigkeiten ins Spiel gebracht, bei der eine Vorhut westlicher Staaten einen tiefer greifenden Zusammenschluss anstrebt und es den Nachzüglern überlässt, Anschluss zu finden. Doch wie die Geschichte des Habsburgerreiches zeigt, schaffen derartige Regelungen fest verwurzelte Privilegien aufseiten der Habenden und Groll aufseiten der Habenichtse. In einer Union vieler Teile gibt es keine Abkürzungen: Die EU muss an den Rändern für dasselbe Maß an Integration sorgen wie im imperialen Kern. Zweitens muss die EU – so wie Österreich eine Verständigung zwischen Deutschen und Slawen brauchte – den Prozess der deutsch-französischen Aussöhnung von 1952 zwischen seinen beiden größten westlichen und östlichen Mitgliedern – Deutschland und Polen – wiederholen. Die gemeinsame Stahlinitiative des Jahres 1952 könnte ihre Parallele in einer deutsch-polnischen Initiative zur gemeinsamen Verwaltung von Erdgasimporten finden.