Tento argument bude ještě pádnější, pokud se centrální banky uchýlí k „inflační dani“, která nepřiměřeně dopadá na chudé, neboť ti mají méně prostředků chránit se před růstem cen podkopávajícím hodnotu jejich úspor. Britský ekonom Willem Buiter nevybíravě obvinil centrální banky a představitele ministerstev financí, že jsou v „regulačním zajetí“ finančního sektoru, a to zejména v USA. Jde o silné obvinění, zvláště vzhledem k obrovským nejistotám, jimž centrální banky i pracovníci ministerstev financí čelí. Pokud se však oficiální činitelé nedokážou přizpůsobovat vývoji krize, může se Buiterovo nařčení zdát méně extrémní. Jak tedy mají centrální banky vybřednout z této hluboké propasti? Klíčem je začít ostřeji rozlišovat mezi finančními společnostmi, jejichž svízelnou situaci opravdu vyvolala panika (a tudíž je dočasná), a společnostmi se zásadnějšími problémy. Po období mohutné expanze, během něhož se objem sektoru služeb téměř zdvojnásobil, je určité smrštění přirozené a normální.
Dieses Argument fällt noch stärker ins Gewicht, wenn die Zentralbanken zur „Inflationssteuer“ greifen, welche überproportional stark die Armen belastet, denen weniger Mittel zur Verfügung stehen, um sich vor Preissteigerungen zu schützen, die den Wert ihrer Ersparnisse verringern. Der britische Ökonom Willem Buiter hat den Zentralbanken und Finanzbehörden offen „regulatory capture“ – die Einflussnahme spezieller Interessengruppen – durch den Finanzsektor vorgeworfen, insbesondere in den USA. Das ist ein schwerer Vorwurf, vor allem angesichts der gewaltigen Unsicherheiten, mit denen die Zentralbanken und die Finanzbehörden konfrontiert sind. Doch sollten die Behörden keine Anpassungen vornehmen, während sich die Krise ausbreitet, könnte Buiters Vorwurf weniger extrem wirken. Wie können sich die Zentralbanken also aus diesem tiefen Loch wieder herausschaufeln? Der Schlüssel ist eine genauere Unterscheidung zwischen den Finanzunternehmen, deren Schwierigkeiten tatsächlich durch eine Panik verursacht wurden (und daher vorübergehend sind), und grundlegenderen Problemen. Nach einer Zeit der massiven Expansion, in der der Finanzsektor sich fast verdoppelt hat, ist ein gewisser Rückgang natürlich und normal.