Tento odhad může vypadat neuvěřitelně vysoký, a přece je relativně konzervativní, neboť předpokládá, že setrvalé snížení výstupu vyplyne jen ze čtvrtiny prvotního šoku. Podle skutečných škarohlídů, kteří jsou přesvědčeni, že šok bude mít trvalý dopad na výstup z větší části, ne-li bezezbytku, by celková újma mohla být ještě dvakrát až třikrát vyšší. Jeden rok světového HDP se rovná 60 bilionům dolarů, což odpovídá asi pěti stoletím oficiální rozvojové pomoci anebo ještě konkrétněji deseti miliardám školních tříd v afrických vesnicích. Samozřejmě, nejde o žádný přímý výdaj veřejných rozpočtů (celkové výdaje za záchrany bank jsou mnohem nižší), ale když uvažujeme o tom, jak snížit četnost krizí, tento ušlý výstup je cenou, na níž záleží nejvíc. Předpokládejme, že bez adekvátních preventivních opatření dochází ke krizi, která nás stojí rok světového HDP, jednou za 50 let (což je sice hrubý, ale nikoli nerozumný předpoklad). Bylo by pak racionální, aby si obyvatelé světa platili určitou pojistku, za předpokladu, že její cena nepřeroste 2 % HDP (100 % / 50). Jednoduchým způsobem, jak četnost krizí snížit, je vyžadovat od bank, aby více spoléhaly na akcie a méně na dluhy, a mohly tudíž utrpět větší ztráty, aniž by bankrotovaly – což je opatření, které se v současnosti zvažuje na globální úrovni. O pravděpodobných dopadech takové regulace teď víme víc díky čerstvě vydaným zprávám Rady pro finanční stabilitu a Basilejského výboru – jedné o dlouhodobých důsledcích vyžadování vyšších kapitálových přiměřeností a druhé o přechodných účincích jejich zavedení.
Diese Schätzung mag erstaunlich hoch aussehen, doch ist sie relativ vorsichtig, da sie davon ausgeht, dass nur ein Viertel des ursprünglichen Schocks zu einer dauerhaft niedrigeren Produktion führen wird. Hört man auf die wahren Weltuntergangspropheten, die glauben, dass ein Großteil, wenn nicht sogar der gesamte Schock dauerhafte Auswirkungen auf die Produktion haben wird, könnte der Gesamtverlust zwei- oder dreimal so hoch ausfallen. Das Welt-BIP eines Jahres beläuft sich auf 60 Billionen US-Dollar, das entspricht etwa fünf Jahrhunderten offizieller Entwicklungshilfe oder, um noch konkreter zu werden, 10 Milliarden Klassenzimmern in afrikanischen Dörfern. Natürlich sind dies keine direkten Kosten für die öffentlichen Haushalte (die Gesamtkosten der Bankenrettungspakete sind wesentlich geringer), doch kommt es vor allem auf die Kosten der verlorenen Produktion an, wenn man über eine Verringerung der Krisenhäufigkeit nachdenkt. Angenommen, ohne adäquate vorbeugende Maßnahmen kommt es alle 50 Jahre zu einer Krise, die ein Jahr des Welt-BIP kostet (eine ungefähre, jedoch nicht übermäßige Annahme). In diesem Falle wäre eine Versicherung für die Bürger der Welt sinnvoll, solange der Versicherungsbeitrag unter 2 % des BIP bleibt (100 %:50). Eine einfache Methode zur Verringerung der Häufigkeit von Krisen ist, von Banken zu verlangen, sich stärker auf Eigenkapital und weniger auf Schulden zu verlassen, sodass sie höhere Verluste hinnehmen können, ohne insolvent zu werden – eine Maßnahme, die zurzeit auf globaler Ebene in Betracht gezogen wird. Aus Berichten, die das Forum für Finanzstabilität (Financial Stability Board) und der Baseler Ausschuss unlängst veröffentlichten – einer über die langfristigen Folgen der höheren Eigenkapitalanforderungen und der andere über die vorübergehenden Effekte ihrer Einführung –, wissen wir nun mehr über die wahrscheinlichen Auswirkungen solcher Regelungen.