Systém zahraničních investic, jehož středobodem byl Londýn, nasměrovával úspory bohatých (čili přebytkových) zemí do zemí chudých (čili schodkových). Navzdory mnoha finančním krizím a platebním neschopnostem tento vztah věřitele a dlužníka jako celek fungoval ku prospěchu obou stran. Investoři z bohatých zemí se těšili vyšší návratnosti, než jakou by dosahovali doma, a příjemci v chudých zemích získávali potřebné finance na rozvoj. Neexistoval žádný přetrvávající sklon k deflaci. Současný systém je na povrchu podobný, avšak s jedním klíčovým rozdílem: úspory nyní tečou z rozvojových zemí, jako je Čína, do zemí bohatých, jako jsou USA – tedy ze zemí, kde je kapitálu poskrovnu, do zemí, kde je ho habaděj. Výsledkem tohoto zvráceného vztahu je globální přesycení úspor.
Ein System ausländischer Investitionen, dessen Dreh- und Angelpunkt London war, lenkte die Ersparnisse reicher Länder (bzw. Überschussländer) an die armen Länder (bzw. Defizitländer). Trotz vieler Finanzkrisen und Zahlungsausfälle war diese Kreditgeber-Kreditnehmer-Beziehung insgesamt für beide Seiten vorteilhaft. Investoren aus reichen Ländern verdienten eine höhere Rendite als zu Hause, und die Empfänger aus armen Ländern verschafften sich die benötigte Entwicklungsfinanzierung. Es gab keine anhaltende Deflationstendenz. Das aktuelle System ist an der Oberfläche ähnlich, weist jedoch einen entscheidenden Unterschied auf: Der Fluss der Ersparnisse läuft jetzt aus Entwicklungsländern wie China an reiche Länder wie die USA – also von Ländern, in denen das Kapital knapp ist, an Länder, in denen es reichlich vorhanden ist. Das globale Überangebot an Ersparnissen, ist das Ergebnis dieser perversen Beziehung.