V některých zemích je kopaná jedinou věcí stmelující odlišné lidi, šíity a sunnity v Iráku či muslimy a křesťany v Súdánu. Samozřejmě že většina rozumně uvažujících lidí je tak trochu jako de Coubertin. Kmenové emoce jsou trapné, a když se jim dá volný průběh, tak i nebezpečné. Ze samozřejmých příčin byly po druhé světové válce projevy nacionalistických emocí v Evropě (především v Německu) prakticky tabu. Všichni jsme se stali dobrými Evropany a vlastenecké cítění bylo pro rasisty. Avšak jelikož měl pravdu Koestler, tyto emoce nebylo možné jen tak rozdrtit. Musely si najít nějaký ventil a posloužil jim právě fotbal. Fotbalový stadion se stal určitou rezervací, kde se tabu ohledně kmenového šílenství a rasové nesnášenlivosti mohou vybít, ale jen po určité meze: když se posměšky vůči příznivcům Ajaxu coby odporným Židům zvrhly ve skutečné násilí, občas doprovázené davovým syčením imitujícím unikající plyn, městské orgány se rozhodly zakročit.
In einigen Ländern ist der Fußball das Einzige, was ansonsten völlig verschiedene Menschen zusammenschweißt: Schiiten und Sunniten im Irak oder Muslime und Christen im Sudan. Natürlich sind die meisten vernünftigen Menschen ein wenig wie de Coubertin. Stammesgefühle sind peinlich, und eine Gefahr, wenn man ihnen freien Lauf lässt. Nach dem Zweiten Weltkrieg war der Ausdruck nationalistischer Gefühle in Europa aus offensichtlichen Gründen praktisch tabu (nicht zuletzt in Deutschland). Wir waren alle gute Europäer geworden, und Nationalismus war etwas für Rassisten. Und doch konnten, da Koestler Recht hatte, diese Gefühle nicht einfach unterdrückt werden. Sie brauchten ein Ventil, und der Fußball bot dieses. Das Fußballstadion wurde zu einer Art Reservat, in dem die Tabus des Stammesrauschs und selbst des rassischen Antagonismus gelockert werden konnten, wenn auch nur bis zu einem gewissen Punkt: Als die Verhöhnung von Ajax-Fans als dreckige Juden in tatsächlicher Gewalt ausartete, manchmal begleitet von einem kollektiven Zischen, das den Klang ausströmenden Gases nachahmte, entschieden sich die städtischen Behörden, einzugreifen.