Postkonfliktní politiky zaměstnanosti přesto téměř vždy neformální sektor zanedbávají. Ještě horší je, že nové regulace – například zákaz komerční cyklistiky ve Freetownu v Sieře Leone – někdy blokují produktivní neformální činnosti prováděné mladými lidmi. Avšak ani zaměření na neformální sektor nestačí, neboť výzkum ukázal, že chudoba a marginalizace samy o sobě konflikt nevyvolají. Kdyby tomu tak bylo, zažívala by většina chudých zemí po většinu času konflikt. Což zdaleka neplatí. K násilnému konfliktu dochází v situaci, kdy mají lídři motivaci mobilizovat pro něj své stoupence. Tato motivace může pramenit z řady různých zdrojů, přičemž mezi nejběžnější patří odstavení od moci. V takovém případě lídři mobilizují stoupence tím, že apelují na nějakou společnou identitu – v případě současných blízkovýchodních konfliktů například na náboženství, u mnoha afrických konfliktů zase na etnický původ.
Und dennoch ignorieren Beschäftigungsprogramme, die nach Konflikten aufgelegt werden, fast immer den informellen Sektor. Schlimmer noch: neue Vorschriften, wie zum Beispiel das Verbot von gewerblichen Fahrraddiensten in Freetown, Sierra Leone, blockieren manchmal sogar produktive informelle Aktivitäten von Jugendlichen. Aber sogar ein Fokus auf den informellen Sektor ist unzureichend. Untersuchungen haben ergeben, dass Armut und Marginalisierung allein nicht ausreichen, um Konflikte zu verursachen. Wäre dies der Fall, gäbe es in den meisten armen Ländern fast nichts anderes als Konflikte. Und das ist ganz und gar nicht der Fall. Gewaltsame Konflikte treten auf, wenn Anführer motiviert sind, ihre Gefolgsleute dazu zu mobilisieren. Diese Motivation kann verschiedene Ursachen haben, am häufigsten ist der Ausschluss von Macht. In diesem Fall werden die Anführer zur Mobilisierung eine gemeinsame Identität beschwören, wie zum Beispiel Religion in den aktuellen Konflikten im Nahen Osten oder Ethnizität in vielen afrikanischen Konflikten.