Je skutečně vždy tak rozumné a efektivní řídit se preferencemi Systému II? Podle neoklasických ekonomů zní odpověď rozhodně „ano“ a v mnoha případech dokážou tito ekonomové poukázat na pádné důkazy, které jejich tvrzení podporují. Pokud však nejde o rozhodnutí individuální, nýbrž společenská , pak hyperracionalita bohužel ne vždy přináší atraktivní výsledky. Dokonce někdy vede k výsledkům, které jsou neefektivní, „ošklivé“ nebo obojí. Výhody daňového úniku mohou značně převyšovat riziko přistižení, ale představte si, že by se všichni ve stejném okamžiku rozhodli vyhnout se placení daní. V podobných situacích nemá jedinec rozhodující se podle Systému II k dispozici žádné nástroje, jimiž by odvrátil suboptimalitu (a společenskou nevábnost) racionálního rozhodnutí. To nejhorší však teprve přijde.
Ist es in jedem Fall so vernünftig und effektiv, auf die Präferenzen von System II zu hören? Den neoklassischen Ökonomen zufolge muss die Antwort auf diese Frage ein deutliches „Ja“ sein und vielfach können sie auch auf Belege verweisen, die ihren Anspruch bestätigen. Unglücklicherweise allerdings führt Hyper-Rationalität nicht immer zu sympathischen Ergebnissen, und zwar dann nicht, wenn es um soziale und weniger um individuelle Entscheidungen geht. Tatsächlich kann es manchmal zu ineffizienten oder gar „gemeinen“ Entscheidungen oder beidem kommen. Die Vorteile der Steuerhinterziehung sind vielleicht viel größer als das Risiko erwischt zu werden, aber man stelle sich vor, alle würden sich gleichzeitig für Steuerhinterziehung entscheiden. In solchen Situationen hat die Person, die ihre Entscheidung auf Grundlage von System II traf, keine Instrumente zur Verfügung, um der Suboptimalität ihrer Entscheidung (und der sozialen Gemeinheit) der rationalen Entscheidung zu entkommen. Es kommt noch schlimmer.