S největší pravděpodobností by se zmíněné státy zařadily mezi obě skupiny. Evropský okraj by těžil z týchž institucionálních zlepšení v oblasti centrálního bankovnictví jako všichni ostatní; neexistuje však žádný konkrétní důvod předpokládat, že jeho politické struktury by se vyvíjely radikálně jinak. Veřejnost v jihoevropských zemích přijala euro právě proto, že závazek severoevropských států k cenové stabilitě jí poskytl měnu s enormní antiinflační kredibilitou. Ukázalo se však, že euro není tak docela zadarmo, jak se zprvu zdálo. Zvýšenou inflační kredibilitu totiž vyvažovala slabá kredibilita dluhová. Kdyby si země z evropského okraje byly zachovaly vlastní měnu, jejich dluhové problémy by se pravděpodobně přetavily zpět ve zvýšenou inflaci.
Wahrscheinlich lägen sie irgendwo in der Mitte. Die europäische Peripherie hätte in diesem Fall von denselben institutionellen Fortschritten des Zentralbankwesens profitiert wie alle anderen, aber es gibt keinen Grund für die Annahme, ihre politischen Strukturen hätten sich radikal anders entwickelt. Die Öffentlichkeit in den südlichen Ländern hat den Euro genau deshalb begrüßt, weil dieser durch die Verpflichtung der nordeuropäischen Staaten zur Preisstabilität ein enormes Versprechen der Inflationsvermeidung enthielt. Wie sich herausstellte, war der Euro nicht wirklich der Selbstläufer, der er zu sein schien. Der Inflationsschutz wurde durch geringes Kreditvertrauen erkauft. Hätten die europäischen Peripheriestaaten ihre eigenen Währungen, hätten die Schuldenprobleme wahrscheinlich direkt zu erhöhter Inflation geführt.