Spálením vytěženého vrbového dřeva z hektaru půdy, na níž se dříve pěstoval ječmen (v Dánsku typická plodina na půdách nižší bonity), předejdeme ročně vzniku 30 tun CO2, jestliže nahradí uhlí. Právě tímto množstvím se hrdí výrobci zelené energie budou honosit, jakmile přejdou na biomasu. Jenže spálením uvedených vrb se uvolní 22 tun CO2. Jistěže, veškerý tento CO2 byl v předchozím roce odčerpán z atmosféry; kdybychom ale na poli nechali ječmen, i ten by nasál dost CO2, čímž se úbytek oproti uhlí snižuje na 20 tun. Nadto se v tržním systému téměř veškerá produkce ječmene jednoduše přesune na dříve neobdělávanou půdu. Odstraněním stávající biomasy se tam uvolní v průměru dalších 16 tun CO2 ročně (jde nejspíš o podhodnocený odhad). Namísto 30 tun tedy ušetříme nanejvýš čtyři. Jedná se přitom o nejlepší možný scénář. Ze dvanácti různých pěstebních režimů, jež byly analyzovány, by dva snížily roční emise CO2 o pouhé dvě tuny, zatímco dalších deset by celkové emise ve skutečnosti zvýšilo – až o 14 tun ročně.
So würde etwa die Verbrennung von einem Hektar Weiden, die von einem Feld geerntet wurden, das vorher für den Anbau von Gerste (der typischen Nutzpflanze, deren Anbau sich in Dänemark gerade noch lohnt) genutzt wurde, den Ausstoß von 30 Tonnen CO2 pro Jahr verhindern, wenn dadurch Kohle ersetzt würde. Stolze Produzenten von erneuerbaren Energien werden diese Angaben ins Feld führen, wenn sie auf Biomasse umstellen. Bei der Verbrennung der Weiden werden allerdings 22 Tonnen CO2 freigesetzt. Selbstverständlich wurde all das CO2 im Vorjahr aus der Atmosphäre aufgenommen; nur hätte auch die Gerste, wenn wir sie an Ort und Stelle gelassen hätten, ebenfalls eine ganze Menge aufgenommen und die Reduktion im Verhältnis zu Kohle auf 20 Tonnen verringert. Und in einem marktwirtschaftlichen System verlagert sich fast die gesamte Produktion der Gerste einfach auf eine vorher nicht bewirtschaftete Fläche. Die Rodung der dort vorhandenen Biomasse stößt im Durchschnitt weitere 16 Tonnen CO2 pro Jahr aus (und diese Schätzung ist wahrscheinlich noch zu gering angesetzt). Also sparen wir nicht etwa 30 Tonnen ein, sondern nur vier – im besten Fall. Von den zwölf Produktionsmodellen, die analysiert wurden, würden zwei die jährlichen CO2-Emissionen um lediglich zwei Tonnen verringern, während die anderen zehn die Emissionen insgesamt sogar erhöhen – um bis zu 14 Tonnen pro Jahr.