Co když je obezita mechanismus, jak zvládat mnohem zlověstnější problém, který probíhá pod buněčnou úrovní? Nechci podsouvat, že obezita je neškodná, naznačuji ale, že obezita může být tím lepším ze dvou metabolických zel. Inzulinovou rezistenci můžete chápat jako sníženou schopnost našeho těla "rozdělit palivo", jak jsem se před chvilkou zmínil, vzít stravou přijímané kalorie a odpovídajícím způsobem některé spotřebovat a některé uložit do zásoby. Když se staneme rezistentními na inzulin, homeostáza se od tohoto rovnovážného stavu vychýlí. Nyní tedy, když inzulín rozkáže buňce, aby spotřebovala více energie než tato buňka považuje za bezpečné, tato buňka odpoví: "Ne, děkuji, tu energii je lepší uložit do zásoby".
Was, wenn Adipositas nur ein Mechanismus ist, um mit einem weit schlimmeren Problem unterhalb der Zelle fertig zu werden? Ich sage nicht, Adipositas sei etwas Gutes, sondern dass sie vielleicht das kleinere von zwei Übeln für den Stoffwechsel ist. Man kann sich Insulinresistenz vorstellen als die verminderte Fähigkeit, den Brennstoff zu verteilen, wie ich vorhin schon erwähnte, wobei die aufgenommenen Kalorien in geeigneter Weise verbrannt oder gespeichert werden. Wenn wir insulinresistent werden, gerät diese Selbstregulierung aus dem Gleichgewicht. Wenn dann also das Insulin zu einer Zelle sagt: »Verbrenne mehr Energie als du als sicher erachtest«, dann sagt die Zelle: »Nein danke – ich speichere lieber die Energie.«