Je však čím dál zřetelnější, že tento přístup podlomil veřejné finance a konkurenční schopnost – a že účet nakonec zaplatí domácnosti (ve skutečnosti chronicky vysoká nezaměstnanost znamená, že tak činí už roky). Teď občané čelí vyšším daním a škrtům ve veřejných službách. Obhájci francouzského systému se hašteří nad statistikami nákladů na pracovní síly ve snaze dokázat, že Francie se od svých hlavních evropských obchodních partnerů až tak neliší. Fakta z posledních deseti let, mimo jiné významná ztráta podílu na exportním trhu a zhoršení bilance běžného účtu o 5 % HDP, však ukazují jiný obrázek. Navíc této obranné linii uniká podstata věci. Zátěž daní ze mzdy společně s přehnanou regulací trhu práce dusí podnikání. Neodradí-li podnikatele Hollandovo zvýšení daní – z příjmu (včetně přechodné 75% daňové sazby pro nejbohatší domácnosti v zemi), dividend, kapitálových výnosů a kapitálových aktiv –, silně demotivujícími faktory zůstávají nákladnost najímání pracovních sil a nesnadnost jejich propouštění. Reakce Hollandovy vlády na Galloisovu zprávu ani zdaleka nenaznačuje obrat ke vstřícnosti vůči podnikání. Odráží se v ní přetrvávající intervencionalistická mentalita francouzské elity.
Doch wird immer deutlicher, dass dieser Ansatz die öffentlichen Kassen und den Wettbewerb ausgehöhlt hat – und dass am Ende die Privathaushalte die Rechnung dafür bezahlen. (Tatsächlich bedeutet die chronisch hohe Arbeitslosigkeit, dass sie dies seit Jahren tun.) Jetzt sind die Bürger mit höheren Steuern und Einschnitten bei den öffentlichen Dienstleistungen konfrontiert. Verteidiger des französischen Systems betreiben Haarspalterei mit Arbeitskostenstatistiken, um zu beweisen, dass sich Frankreich nicht so stark von seinen vielen europäischen Handelspartnern unterscheidet. Doch sprechen die Fakten des letzten Jahrzehnts – unter anderem ein merklicher Verlust des Exportmarktanteils und eine Verschlechterung der Leistungsbilanz um 5 % des BIP – eine andere Sprache. Zudem geht diese Verteidigungsstrategie am Kern der Sache vorbei. Zusammen mit der übertriebenen Arbeitsmarktregulierung erstickt die Lohnsteuerlast die Unternehmen. Wenn Hollandes Steuererhöhungen – bei Einkommensteuern (mit einem vorübergehenden Steuersatz von 75 % für die reichsten Haushalte des Landes), bei Dividenden, Kapitalgewinnen und Anlagegütern – nicht ausreichen, um Unternehmer abzuschrecken, bleiben noch die Kosten für die Anstellung von Arbeitnehmern und die Schwierigkeiten, sie zu feuern, als starke Abschreckungsmittel. Die Antwort der Regierung Hollande auf den Gallois-Bericht stellt bei weitem keine bahnbrechende unternehmensfreundliche Veränderung dar, sondern spiegelt die anhaltende interventionistische Mentalität der französischen Elite wider.