Ostatně čínská vláda ve skutečnosti dělníky z venkova ke stěhování do měst pobízí, aby si našli lepší zaměstnání. Právě proto se víc než 40 % čínských pracovních sil, nějakých 300 milionů lidí, během 30 let přesunulo ze zemědělství do sektorů průmyslu a služeb, které se v současnosti čím dál silněji koncentrují ve městech. Ve výsledku dnes počet přistěhovalých pracujících s venkovským průkazem chu-kchou v čínských městech průměrně převyšuje počet pracujících s městským chu-kchou. Jestliže tedy bujení slumů v Číně nezabránil systém chu-kchou, co tedy? Jsem přesvědčen, že co se týče předcházení zoufalé urbánní chudoby, nejvýznamnější institucí je jedinečný pozemkový systém, který se ve venkovských oblastech Číny uplatňuje. Celý reformní proces Číny začal zavedením takzvaného „systému smluv s domácnostmi na venkově“, který zemědělským domácnostem pronajímá ornou půdu. To znamená, že hned zkraje reformního procesu bylo upuštěno od kolektivní výroby a převládlo soukromé zemědělství. Přestože vlastníky půdy na venkově zůstala zemědělská „družstva“, domácnosti mohou získat všechny „přebytky“ své produkce, což vytváří nezbytnou pobídku k produktivnímu využívání půdy.
Vielmehr ermutigt die chinesische Regierung Arbeitskräfte vom Land in die Städte zu siedeln, um dort bessere Jobs zu finden. Aus diesem Grund sind auch 40 Prozent der Arbeitskräfte Chinas, also rund 300 Millionen Menschen, in den letzten 30 Jahren aus der Landwirtschaft in die Industrie und den Dienstleistungssektor gewechselt, die heute zunehmend in den Städten konzentriert sind. Infolgedessen gibt es heute in chinesischen Städten im Durchschnitt auch mehr Wanderarbeiter mit einem ländlichen Hukou als Arbeiter mit einem städtischen Hukou. Wodurch wurde die Entstehung von Slums in China nun verhindert, wenn nicht durch das Hukou-System? Die meiner Meinung nach wichtigste Institution zur Vermeidung katastrophaler städtischer Armut ist ein einzigartiges System zur Nutzung von Grund und Boden in Chinas ländlichen Bereichen. Der gesamte chinesische Reformprozess begann mit der Einführung des so genannten „Vertragssystems für bäuerliche Haushalte“, das es ermöglichte landwirtschaftliche Nutzflächen an bäuerliche Haushalte zu verpachten. Dies bedeutete, dass die kollektive Produktion schon früh im Reformprozess aufgelöst wurde und private Landnutzung die Oberhand behielt. Obwohl „Kollektive“ nach wie vor als Eigentümer der landwirtschaftlichen Nutzflächen fungieren, können die bäuerlichen Haushalte sämtliche „Gewinne“ aus ihrer Produktion behalten, wodurch der notwendige Anreiz entsteht, das Land produktiv zu nutzen.