Je zřejmé, že brazilská levice podobně jako její venezuelský, argentinský, uruguayský, mexický a bolivijský protějšek nebyla proti korupci očkována. A pokud se chilská levice jeví vůči tomuto trendu do jisté míry odolná, pak to souvisí mnohem více s dějinami a kulturou celé země než s jejími socialistickými stranami. A tak nejsou obvinění – a fakta – týkající se do nebe volajícího porušování brazilských zákonů o financování předvolebních kampaní Dělnickou stranou spolu s jejími evidentně bezostyšnými snahami koupit si v Kongresu hlasy (což není nepodobné tomu, co se často děje ve zralejších demokraciích) žádným velkým překvapením. Pouze naivní víra v ryzí poctivost levice by mohla vést někoho k názoru, že naprosto nefunkční institucionální rámec – v Brazílii, v Argentině, v Mexiku – a dlouhé období toho, co Octavio Paz nazval dědičnou kulturou státu, nevyvolá na levici stejné důsledky jako předtím na pravici a ve středu. Pro Lulovu tragédii však existuje i další vysvětlení. Jedna věc je, když korupce vzkvétá a úplatkářství prorůstá vládou působící ve stínu diktatury a autoritářského režimu. (Je nemožné zjistit, nakolik zkorumpované ve skutečnosti byly či jsou levicové režimy na Kubě, v Nikaragui nebo ve Venezuele.)
Die brasilianische Linke hat nämlich ebenso wenig wie ihre Pendants in Venezuela, Argentinien, Uruguay, Mexiko und Bolivien ein Abwehrsystem gegen Korruption entwickelt. Die chilenische Linke erweist sich zwar als etwas widerstandsfähiger, aber das hat viel mehr mit der Geschichte und Kultur dieses Landes zu tun, als mit seinen sozialistischen Parteien. Die Anschuldigungen – und die Fakten – im Zusammenhang mit den beispiellosen Verletzungen des brasilianischen Wahlkampffinanzierungsgesetzes durch die PT und ihre so offensichtlich dreisten Versuchen des Stimmenkaufs im Kongress (die eine gewisse Ähnlichkeit mit Vorgängen in gefestigteren Demokratien haben) kommen daher nicht überraschend. Nur der naive Glaube an eine der Linken innewohnende Ehrlichkeit könnte jemand vermuten lassen, dass ein total dysfunktionales institutionelles Regelwerk – in Brasilien, Argentinien und in Mexiko – und eine Tradition dessen, was Octavio Paz als ererbte Staatskultur bezeichnete, auf der linken Seite nicht die gleichen Folgen zeitigen würde wie auf der rechten und in der Mitte des politischen Spektrums. Für Lulas Tragödie gibt es allerdings noch eine andere Erklärung. Dass sich im Schatten von Diktatur und autoritärer Herrschaft, Korruption und Machenschaften innerhalb der gesamten Regierung ausbreiten, ist eine Sache. (Man kann nicht genau wissen, wie korrupt die linksgerichteten Regime in Kuba, Nicaragua oder Venezuela wirklich waren oder sind.)