Ti, kdo tvrdí, že také migrační krize představuje pro Evropu existenční hrozbu, mají pravdu. Problémem však není milion nově příchozích, kteří v roce 2015 vstoupili do Evropy. Problémem je 20 milionů dalších osob, které nemají střechu nad hlavou, propadají zoufalství a snaží se uniknout násilí, občanské válce, nefunkčnímu státu, rozšiřující se poušti a hospodářskému kolapsu v rozsáhlých částech Blízkého východu a Afriky. Nedokáže-li Evropa najít koordinované řešení tohoto problému a vynutit si společnou vnější hranici, pak Schengenská dohoda ztroskotá a mezi členskými státy EU opět vyrostou vnitřní hranice. Únava z úsporných opatření a reforem na okraji eurozóny – a také mezi členskými státy EU, které v eurozóně nejsou, například v Maďarsku a Polsku – se zatím střetává s únavou ze sanací v evropském jádru. Populistické strany na levici a na pravici – s jejich společnou nevraživostí vůči volnému obchodu, migraci, muslimům a globalizaci – se v celé Evropě těší stále větší oblibě. V Řecku je u moci Syriza, v Portugalsku vládne levicová koalice a volby ve Španělsku by mohly vést ke značné politické nejistotě. V evropském jádru včetně Nizozemska, Dánska, Finska a Švédska si stále větší oblibu získávají zhoubné protipřistěhovalecké a protimuslimské strany.
Diejenigen, die argumentieren, dass die Migrationskrise ebenfalls eine existentielle Bedrohung für Europa darstellt, haben Recht. Allerdings sind das Problem nicht die eine Million Neuankömmlinge, die 2015 nach Europa gekommen sind. Es sind die 20 Millionen weiteren Menschen, die im Nahen Osten und in Afrika ihre Heimat verloren haben und verzweifelt bestrebt sind, Gewalt, Bürgerkrieg, staatlichem Versagen, Wüstenbildung und wirtschaftlichem Zusammenbruch in weiten Teilen des Nahen Ostens und Afrikas zu entfliehen. Schafft es Europa nicht, eine koordinierte Lösung für dieses Problem zu finden und eine gemeinsame Außengrenze durchzusetzen, wird das Schengener Übereinkommen zusammenbrechen, und es werden sich wieder Binnengrenzen zwischen den EU-Mitgliedsstaaten bilden. Zugleich kollidiert die Spar- und Reformmüdigkeit in der Peripherie der Eurozone – und in nicht zur Eurozone gehörenden EU-Ländern wie Ungarn und Polen – mit der Rettungsmüdigkeit im Kern. Links- und rechtspopulistische Parteien mit ihrer gemeinsamen Feindseligkeit gegenüber Freihandel, Migration, Muslimen und der Globalisierung gewinnen europaweit an Popularität. In Griechenland ist Syriza an der Macht, in Portugal ist eine Linkskoalition im Amt, und die spanische Wahl könnte zu beträchtlicher politischer Unsicherheit führen. Im europäischen Kern – darunter in den Niederlanden, Dänemark, Finnland und Schweden – gewinnen virulente migranten- und muslimfeindliche Parteien immer mehr an Zuspruch.