V každé fázi krize nicméně dělali jen tolik, kolik podle jejich názoru unese jejich národní politika – ani o chlup víc. Zejména se evropští politici vyhýbají krokům, které by se přímo dotkly daňových poplatníků. Řecká vláda požádala Evropu o výměnu stávajících dluhů za nové, aby zafixovala nízké úrokové sazby a dlouhou dobu splatnosti. Dále požádala, aby byly platby úroků vázané na hospodářský růst. (Je pozoruhodné, že nikdy nežádala o škrty v nominální hodnotě svého dluhu.) Dluhová úleva tohoto typu ve vztahu k evropským vládám či k Evropské centrální bance však byla smetena ze stolu.
In jeder Phase der Krise haben sie lediglich das getan, was ihre nationale Politik ihrer Ansicht nach aushalten würde – mehr nicht. Europäische Politiker scheuen insbesondere vor Maßnahmen zurück, die den europäischen Steuerzahler direkt betreffen würden. Die griechische Regierung hat Europa ersucht, bestehende Verbindlichkeiten in neue Schulden umzuwandeln, um sich niedrige Zinsen und lange Laufzeiten zu sichern. Sie hat ebenfalls darum ersucht, Zinszahlungen an das Wirtschaftswachstum zu koppeln. (Sie hat ausdrücklich nicht um eine Verringerung des Nennwerts ihrer Verschuldung gebeten.) Doch eine Verringerung der Schuldenlast in dieser Form gegenüber europäischen Regierungen oder der Europäischen Zentralbank ist vermieden worden.