To vyústilo v obří obchodní přebytky během čtyř zřetelných fází po druhé světové válce: za brettonwoodského systému pod vedením USA, který Evropě, Asii a Amerikám poskytl pevné směnné kurzy a přístup na trh, pak v období po kolapsu brettonwoodského systému, kdy se jednotný evropský trh ukázal jako velice lukrativní pro německý export, dále opět po zavedení eura, kdy financování ze strany prodejců otevřelo stavidla pro tok zboží i kapitálu z Německa do periferií Evropy, a konečně když poté, co krize eura zchladila v jižní Evropě poptávku po německém zboží, zaplnil uvolněné místo hlad Číny po strojírenských meziproduktech i finálních výrobcích. Němci se teď pomalu vyrovnávají se zánikem svého ekonomického modelu a začínají odhalovat mnohovrstevnatou velkou lež, kterou jim jejich elity po tři desítky let opakovaly: Fiskální přebytky nebyly projevem prozíravosti, ale spíš kolosálním selháním, kdy se během let mimořádně nízkých úrokových měr neinvestovalo do čisté energetiky, kritické infrastruktury ani dvou zásadních technologií budoucnosti: baterií a umělé inteligence. Závislost Německa na ruském plynu a čínské poptávce nebyla nikdy dlouhodobě udržitelná; nejedná se přitom o pouhé mouchy, které by bylo možné vychytat. Jako falešné se také obnažuje tvrzení, že německý model je slučitelný s evropskou měnovou unií. Vzhledem k absenci fiskální a politické unie EU vždy směřovala k tomu, že vlády, banky a korporace klubu středomořských zemí zatíží nesplatitelnými dluhy, které v posledku doženou Evropskou centrální banku k rozhodování mezi tím, že buď nechá euro padnout, anebo se pustí do realizace plánu trvalého zatajování bankrotů. Dnes si to Němci uvědomují, když sledují ochromenou ECB, která narazí, když podstatně zvýší úrokové sazby (zapříčiní zhroucení Itálie a dalších zemí) i když je nezvýší (umožní pádící inflaci). Třebaže nikdy nemělo být úkolem ECB zachraňovat euro před jeho defektními základy, Němci teď vidí, že jim jejich politici lhali, že jejich ekonomický model dokáže krizi po roce 2008 přežít, budou-li ostatní země eurozóny praktikovat dostatečné uskromňování. Rovněž začínají chápat, že fóbie jejich lídrů ze stimulace vedla k trvalému socialismu pro jihoevropské oligarchy, francouzsko-německé bankéře a všemožná zombie mezi korporacemi.
Nach dem Zusammenbruch von Bretton Woods, als sich der europäische Binnenmarkt für deutsche Exporte als äußerst lukrativ erwies. Nach der Einführung des Euro, als sich mittels Lieferantkrediten Güter und Kapital wie eine Sturzflut aus Deutschland in die europäische Peripherie ergossen und schließlich als Chinas Hunger nach Zwischenprodukten und Maschinen die gedämpfte Nachfrage nach deutschen Gütern in Südeuropa infolge der Eurokrise mehr als ausgeglichen hat. Langsam aber erkennen die Deutschen den Niedergang ihres Wirtschaftsmodells und durchschauen die vielschichtige große Lüge, die ihre Eliten drei Jahrzehnte lang immer wieder erzählt haben: Haushaltsüberschüsse waren kein kluges Vorgehen, sondern ein monumentales Versagen. In langen Jahren mit extrem niedrigen Zinsen wurde versäumt, in saubere Energie, kritische Infrastruktur und die beiden wichtigsten Schlüsseltechnologien der Zukunft zu investieren: Batterien und künstliche Intelligenz. Deutschlands Abhängigkeit von russischen Gas und der Nachfrage aus China war niemals nachhaltig und lässt sich auch nicht wie ein kleiner Fehler schnell ausbügeln. Auch die Behauptung, das deutsche Modell sei mit der europäischen Währungsunion kompatibel, hat sich als falsch herausgestellt. Ohne eine fiskalische und politische Union musste die EU den Regierungen, Banken und Unternehmen des Club Med unweigerlich unbezahlbare Schulden einbringen, die die Europäische Zentralbank letztlich zu der Entscheidung gezwungen hat, entweder den Euro sterben zu lassen oder ein dauerhaftes Projekt der Bankrottverschleppung zu betreiben. Angesichts einer in die Enge getriebenen EZB, die zwischen zwei Übeln wählen muss und entweder die Zinsen stark erhöht (und damit die Implosion Italiens und anderer Länder auslöst) oder nichts tut (und eine Hyperinflation riskiert), verstehen das jetzt auch die Deutschen. Es hätte nie Aufgabe der EZB sein dürfen, den Euro vor den grundlegenden Mängeln der Währungsunion zu retten. Aber ihr Scheitern zeigt den Deutschen, dass die Behauptung ihrer Politiker, das deutsche Wirtschaftsmodell könne die Krise von 2008 überleben, wenn nur die anderen Länder der Eurozone genug sparen, eine Lüge war. Bald werden sie erkennen, dass die Phobie ihrer Eliten vor Konjunkturpaketen zu einem dauerhaften Sozialismus für südeuropäische Oligarchen, französische und deutsche Banker und zahlreiche scheintote Unternehmen geführt hat.