Aby jí OSN učinilo co nejkomplexnější, mluvilo s každým. Nicméně, jakkoliv obdivuhodný přístup to je, neukázal se jako úspěšný. Opravdu, když se totiž podíváme na agendu, kterou vytvořili – více než 15000 slov a bolest vyvolávajících 169 rozvojových cílů – tak zjistíme, že do dokumentu jednoduše naházeli vše, co slyšeli. Porovnejme to s poslední globální rozvojovou agendou, poměrně úspěšnými Rozvojovými cíli tisíciletí (MDG). MDG obsahovaly pouze 18 jasných cílů, kdy v zásadě slibovali snížení hladu, chudoby a dětské těhotenské úmrtnosti a to při zvýšení počtu dětí ve školách a zlepšení přístupu k vodě a hygieně. Není to tak, že by nové sliby postrádaly dobrý úmysl. Problémem je, že nereflektují efektivní prioritizaci, která při limitovaných zdrojích klíčová. Agenda například volá po opatření “celosvětového přístupu k bezpečným, inkluzivním a přístupným zeleným veřejným plochám, zejména pro žen a děti a osoby s omezeními“ do roku 2030.
In dem Bestreben, niemanden auszuschließen, haben die UN mit allen gesprochen. Doch so bewundernswert dieser Ansatz auch sein mag, er hat sich nicht bewährt. Betrachtet man die Agenda, die sie vorgelegt haben – über 15.000 Wörter und Kopfschmerzen bereitende 169 Entwicklungsziele – könnte man zu dem Schluss gelangen, dass sie einfach alles in das Dokument gepackt gehaben, was ihnen zu Ohren gekommen ist. Stellen wir einen Vergleich zur letzten globalen Entwicklungsagenda an, den recht erfolgreichen Millenniums-Entwicklungszielen. Die MDG umfassten lediglich 18 konkrete Ziele, die im Wesentlichen versprachen, Hunger, Armut und die Sterblichkeitsrate von Kindern und Müttern zu reduzieren, sowie jedem Kind eine Grundschulbildung zu verschaffen und den Zugang zu Trinkwasser- und Sanitärversorgung zu verbessern. Es ist nicht so, dass die neuen Versprechen nicht gut gemeint sind. Das Problem ist, dass keine effektiven Prioritäten gesetzt worden sind, was bei begrenzten Mitteln unabdingbar ist. So wird in der Agenda der „allgemeine Zugang zu sicheren, für alle zugänglichen Grünflächen und öffentlichen Räumen, insbesondere für Frauen und Kinder, Ältere und Menschen mit Behinderungen“ bis 2030 gefordert.