Položenou otázku je tedy třeba chápat tak, že jejím cílem je objasnit, zda články 6 a 11 směrnice 97/13 ve spojení s články 22 a 25 této směrnice brání, aby členský stát od provozovatele, bývalého držitele výlučného práva k veřejným telekomunikačním službám, jenž se stal držitelem obecného povolení, vyžadoval zaplacení peněžního poplatku, jako je poplatek dotčený v původním řízení, který odpovídá částce dříve vyžadované jako protiplnění za výlučné právo, za rok počítaný od konečného data pro provedení této směrnice do vnitrostátního právního řádu, tedy až do 31. prosince 1998. Vyjádření předložená Soudnímu dvoru Telecom Italia a Komise Evropských společenství tvrdí, že takový poplatek je v rozporu s článkem 11 směrnice 97/13, tak jak jej vykládá Soudní dvůr, a že jeho zachování po dobu jednoho roku od konečného data stanoveného pro provedení této směrnice do vnitrostátního právního řádu není dovoleno článkem 22 uvedené směrnice. Podle nich tento článek 22 umožňuje zachování podmínek povolení platných ke dni vstupu směrnice 97/13 v platnost, pokud tyto podmínky nepřiznávají zvláštní nebo výlučná práva. Povinnost zaplatit poplatek dotčený v původním řízení je přitom protiplněním k nabytí výlučného práva.
Somit ist die Vorlagefrage dahin zu verstehen, dass gefragt wird, ob die Art. 6 und 11 in Verbindung mit den Art. 22 und 25 der Richtlinie 97/13 einen Mitgliedstaat daran hindern, von einem Anbieter, der früher Inhaber eines ausschließlichen Rechts in Bezug auf öffentliche Telekommunikationsdienste war und Inhaber einer Allgemeingenehmigung geworden ist, für ein Jahr ab dem für die Umsetzung dieser Richtlinie in innerstaatliches Recht vorgesehenen letzten Termin, d. h. bis zum 31. Dezember 1998, die Zahlung einer finanziellen Belastung wie der im Ausgangsverfahren in Rede stehenden Abgabe zu verlangen, die dem zuvor als Gegenleistung für das ausschließliche Recht geforderten Betrag entspricht. Gegenüber dem Gerichtshof abgegebene Erklärungen Telecom Italia und die Kommission der Europäischen Gemeinschaften machen geltend, eine solche Abgabe stehe im Gegensatz zu Art. 11 der Richtlinie 97/13 in seiner Auslegung durch den Gerichtshof, und ihre weitere Erhebung für ein Jahr ab dem für die Umsetzung dieser Richtlinie in innerstaatliches Recht vorgesehenen letzten Termin sei nicht nach Art. 22 dieser Richtlinie gestattet. Diese Vorschrift erlaube die Aufrechterhaltung der Bestimmungen der bei Inkrafttreten der Richtlinie 97/13 bestehenden Genehmigungen, sofern mit diesen Bestimmungen keine besonderen oder ausschließlichen Rechte eingeräumt würden. Die Verpflichtung zur Zahlung der im Ausgangsverfahren in Rede stehenden Abgabe sei aber die Gegenleistung für die Gewährung eines ausschließlichen Rechts.