Skutečnost je taková, že mezinárodní obchodní režim svou nejtěžší zkouškou od Velké hospodářské krize prošel na výbornou. Ekonomové zaměření na obchod, kteří si stěžují na drobné případy protekcionismu, připomínají děcko fňukající nad tím, že se mu při zemětřesení, které zabilo tisíce lidí, rozbila hračka. Pozoruhodnou odolnost obchodního režimu vysvětlují tři věci: ideje, politika a instituce. Ekonomům se nesmírně úspěšně daří předávat své poselství tvůrcům politik – třebaže obyčejní lidé na dovozy stále hledí se značnou podezřívavostí. V ničem se to nezračí líp než v tom, jak se „ochrana“ a „protekcionismus“ staly vysmívanými pojmy. Vždyť od vlád se obecně očekává, že budou své občany chránit. Jenže když zmíníte, že se přikláníte k ochraně před dovozem , ocitnete se v těsném pytli s Reedem Smootem a Willisem C. Hawleym, autory návrhu nechvalně proslulého amerického celního zákona z roku 1930.
In Wirklichkeit ist es so, dass das internationale Handelsregime seine größte Prüfung seit der Großen Depression mit Bravour bestanden hat. Handelsökonomen, die sich über unbedeutende Fälle von Protektionismus beklagen, klingen wie Kinder, die wegen eines Spielzeugs jammern, das bei einem Erdbeben kaputt gegangen ist, das Tausende von Opfern gefordert hat. Diese bemerkenswerte Zähigkeit lässt sich durch drei Dinge erklären: Ideen, Politik und Institutionen. Wirtschaftswissenschaftler haben ihre Botschaft außerordentlich erfolgreich an politische Entscheidungsträger vermittelt – auch wenn gewöhnliche Menschen Importe immer noch äußerst argwöhnisch betrachten. Dies spiegelt sich besonders deutlich in der Entwicklung der Begriffe „Protektion“ und „Protektionisten“ zum Gegenstand des Gespötts wider. Schließlich wird von Regierungen im Allgemeinen erwartet, dass sie ihre Bürger schützen. Spricht man sich jedoch für eine Protektion, einen Schutz, vor Importen aus, manövriert man sich in die gleiche Ecke wie Reed Smoot und Willis C. Hawley, die Verfasser des berüchtigten US-Zollgesetzes aus dem Jahr 1930.