Organizátoři Hodiny Země symbolickou podstatu manévrů přiznávají.Zhasnutí světel je jen „výzvou k jednání“, poznamenali.Jak vysvětlil generální ředitel WWF James Leape, poskytuje „globální platformu pro miliony lidí, aby dali najevo své znepokojení nad ničivými důsledky změny klimatu“.Další představitel WWF dodal: „Našim politikům to říká, že ve věci změny klimatu to nesmějí vzdávat.“ To všechno je velice pěkné.Podle Andyho Ridleyho má ale Hodina Země ve skutečnosti konkrétnější záměry.Kromě toho, že byl první, koho v sydneyské hospodě nad sklenkou s přáteli před několika lety tato akce napadla, Ridley je také výkonným ředitelem globálního projektu Hodina Země, takže se k věci zřejmě vyjadřuje s jistou autoritou.„Cíl, o nějž ještě v tomto roce usilujeme,“ řekl minulý týden agentuře Associated Press, „je celosvětová dohoda, která pobídne všechny země ke snižování emisí.“ Právě v tom tkví velký problém Hodiny Země.Ať třeba sebevíc chceme věřit opaku, skutečnost je taková, že žádná dohoda uhlíkové emise nesníží.Kdyby to bylo politicky možné, stalo by se tak už dávno – ne-li na „Summitu Země“ v roce 1992 v Rio de Janeiru, tak v Kjótu před 12 lety; a když ani v Kjótu ne, tak loni v prosinci v Kodani.Jenže to možné není. Vždyť nejlepší dohoda, na níž se po téměř dvou desetiletích snah země dokázaly domluvit, neurčuje žádné skutečné povinnosti, nestanovuje žádné závazné emisní cíle a od nikoho nevyžaduje žádné konkrétní činy.Z toho si určitě můžeme vzít ponaučení. Organizátoři Hodiny Země bohužel tuto nepříjemnou pravdu raději přehlížejí.Vyhnout se jí ale nelze.Myslíme-li vážně snahu řešit globální oteplování, musíme podnikat kroky, které skutečně přispívají k dobru – na rozdíl od mrhání cennými prostředky na plané dohody a morální gesta, která nám přinášejí jen dobrý pocit.Zhasnutá světla a přísliby snižování emisí uhlíku nám sice mohou přinést momentální pocit mravnosti, ale to je tak vše.
Das Abdrehen der Lichter sei lediglich ein „Aufruf zu handeln“, wie sie bemerken. WWF-Generaldirektor James Leape erklärte, die Aktion biete eine „eine globale Plattform für Millionen Menschen, ihrer Sorge über die verheerenden Auswirkungen des Klimawandels Ausdruck zu verleihen.“ Ein anderer WWF-Vertreter fügte hinzu: „Das ist ein Aufruf an unsere Politiker, den Kampf gegen den Klimawandel nicht aufzugeben.“ Alles gut und schön. Aber laut Andy Ridley verfolgt Earth Hour eigentlich eine genauer festgelegte Agenda. Ridley ist nicht nur der Erfinder dieser Aktion, der die Idee dazu bei einem Drink mit Freunden in einem Pub in Sydney hatte, sondern auch Geschäftsführender Direktor von Earth Hour Global, so dass angenommen werden darf, dass er mit einer gewissen Autorität zu diesem Thema spricht. Letzte Woche sagte er gegenüber Associated Press: „Worum es uns im kommenden Jahr noch immer geht, ist ein globales Abkommen, das alle Länder ermutigt, ihre Emissionen zu reduzieren.“ So sehr wir es uns auch anders wünschen mögen, Faktum ist, dass die CO2-Emissionen durch ein Abkommen nicht verringert werden. Wäre das politisch möglich, hätten wir es längst getan – wenn schon nicht am „Erdgipfel“ in Rio de Janeiro im Jahr 1992, dann 12 Jahre später in Kyoto oder in Kopenhagen letzten Dezember. Nach zwei Jahrzehnten der Bemühungen in diese Richtung konnte man sich lediglich auf eine Übereinkunft einigen, die keinerlei echte Verpflichtungen der Länder mit sich bringt, in der keine verbindlichen Emissionsziele formuliert werden und die niemandem konkrete Maßnahmen abverlangt. Daraus ist sicher eine Lehre zu ziehen. Wenn es uns mit der Lösung des Problems der Erderwärmung ernst ist, müssen wir Maßnahmen ergreifen, die tatsächlich gut sind – im Gegensatz zur Verschwendung von Ressourcen durch inhaltsleere Abkommen und moralisches Getue, durch das wir uns lediglich gut fühlen. Die Lichter auszuschalten und zu versprechen, die CO2-Emissionen zu senken, verleiht uns momentan ein tugendhaftes Gefühl, aber das ist auch schon alles.