Dnes je práce centrálních bankéřů dvojnásob obtížná, protože od roku 2009 musí hýbat se dvěma pákami. Po globální finanční krizí v roce 2008 se totiž stala nezbytností druhá páka, protože ta první se zasekla: i když už byla stlačená nejníž, jak to šlo – to znamená, že úrokové sazby klesly na nulu a často se vydávaly i do záporného pásma –, ekonomika stagnovala dál. Velké centrální banky (pod taktovkou amerického Federálního rezervního systému a britské Bank of England) proto napodobily příklad japonské centrální banky a vytvořily druhou páku s názvem „kvantitativní uvolňování“ (QE). Když touto pákou pohnuly nahoru, vytvořily peníze k nákupu papírových aktiv komerčních bank v naději, že banky napumpují tyto nové peníze přímo do reálné ekonomiky. A pokud by se dostavila inflace, stačilo zatlačit pákou dolů a nákupy aktiv omezit. Taková byla teorie.
Heute ist die Arbeit der Notenbanker doppelt so kompliziert, weil sie seit 2009 zwei Hebel haben, mit denen sie hantieren. Im Gefolge der globalen Finanzkrise von 2008 wurde ein zweiter Hebel nötig, weil der ursprüngliche Hebel sich verklemmt hatte: Obwohl man ihn weitestmöglich nach unten gedrückt und die Zinsen auf null oder sogar in negatives Territorium gezwungen hatte, stagnierte die Wirtschaft. Dem Beispiel der Bank von Japan folgend schufen die wichtigen Notenbanken (angeführt von der US Federal Reserve und der Bank von England) daher einen zweiten Hebel, der als quantitative Lockerung bekannt wurde. Diesen nach oben zu drücken führte zur Geldschöpfung zum Kauf von Wertpapieren von den Handelsbanken, in der Hoffnung, dass die Banken dieses neue Geld direkt in die Realwirtschaft pumpen würden. Wenn es dann zur Inflation käme, würden die Notenbanken lediglich den Hebel nach unten drücken müssen, indem sie die Wertpapierkäufe zurückfahren. So jedenfalls lautete die Theorie.