Odhlédneme-li od těchto obecných trendů, vzdělávací programy některých zemí nabízejí poměrně širokou škálu jazyků. V některých programech figurují regionální či menšinové jazyky nebo jazyky sousedních zemí, jako například čeština v Německu a Rakousku, nizozemština ve Francii, chorvatština ve Slovinsku a finština v Norsku. Oficiální dokumenty někdy uvádějí i jazyky skupin přistěhovalců. Za příklad může sloužit arabština ve Francouzském společenství Belgie, ve Francii a Nizozemsku, turečtina v Německu a Nizozemsku a urdština ve Spojeném království (ve Skotsku). Vzdělávací programy v Německu a Francii zmiňují i takové jazyky, jako je čínština a japonština. Výuku těchto jazyků, která je podle oficiálních dokumentů v zásadě možná, však školy ne vždy nabízejí, protože nedisponují dostatečnými lidskými a finančními zdroji, nebo o studium těchto jazyků žáci nemají zájem. Od každé školy se také nutně nevyžaduje, aby nabízela výuku všech jazyků uvedených ve vzdělávacích programech, protože ty se koncipují pro celé území, konkrétní podmínky a potřeby se mohou v jednotlivých regionech lišit. Ve Španělsku a ve Švédsku a také v Litvě v případě druhého povinného cizího jazyka a ve Spojeném království (v Anglii a Walesu) při splnění jistých podmínek v zásadě mohou školy tyto jazyky nabízet, pokud si přejí. V Maďarsku, Polsku, Finsku a Bulharsku zase vzdělávací programy či jiné oficiální dokumenty, jež se vztahují na denní povinné vzdělávání, neobsahují žádný seznam konkrétních cizích jazyků.
Abgesehen von diesen allgemeinen Tendenzen wird in den Lehrplänen der einzelnen Staaten zum Teil ein recht breites Fremdsprachenspektrum aufgeführt. In manchen Staaten sind auch die Regional- oder Minderheitensprachen und/oder die Sprachen der Nachbarländer in diesem Angebot enthalten, in Deutschland und Österreich zum Beispiel Tschechisch, in Frankreich Niederländisch, in Slowenien Kroatisch und in Norwegen Finnisch. Bisweilen werden in den offiziellen Dokumenten auch die Sprachen der verschiedenen Migrantenbevölkerungen berücksichtigt: So kann etwa in der Französischen Gemeinschaft Belgiens, in Frankreich und in den Niederlanden Arabisch, in Deutschland und den Niederlanden Türkisch und im Vereinigten Königreich (Schottland) Urdu als Fremdsprache unterrichtet werden. In den Lehrplänen für Deutschland und Frankreich stehen ferner auch Sprachen wie Chinesisch und Japanisch auf der Liste. Diese Sprachen gehören zwar zu denjenigen, die die Schulen laut Lehrplan im Rahmen ihres Fremdsprachenangebots theoretisch unterrichten dürften, werden jedoch aus Mangel an personellen und finanziellen Mitteln und/oder Interesse seitens der Schüler nicht unbedingt auch tatsächlich von den Schulen angeboten. Auch wird – in Anbetracht der Tatsache, dass die Lehrpläne jeweils landesweite Gültigkeit haben und die spezifischen Gegebenheiten und Bedürfnisse in den verschiedenen Gebieten des betreffenden Staates variieren – nicht unbedingt von allen Schulen verlangt, dass sie alle in den Lehrplänen aufgeführten Sprachen anbieten. In Spanien und Schweden, in Litauen – für die zweite Pflichtfremdsprache – und im Vereinigten Königreich (England und Wales) – sofern bestimmte Grundbedingungen erfüllt sind – können die einzelnen Schulen theoretisch frei entscheiden, welche Sprachen sie als Fremdsprachen anbieten. In Ungarn, Polen, Finnland und Bulgarien werden in den Lehrplänen und/oder offiziellen Dokumenten für die Bildung im Rahmen der Vollzeitschulpflicht gar keine Fremdsprachenlisten festgelegt.