Dokonce i při zavádění směrnic jsou členské státy EU často v pokušení „vyšperkovat“ je dalšími pravidly. To přispívá k jejich složitosti a nákladnosti, výsledkem čehož je neefektivita. Evropský finanční sektor si přeje cenově efektivní, průhledný a konkurenčně neutrální dozorčí rámec, který bude podporovat tržní integraci, vytvářet větší finanční stabilitu a zajišťovat krizové řízení. Nedávná minulost skupiny Nordea ovšem naznačuje, že to pravděpodobně nějakou dobu potrvá. Regulační infrastruktura zahrnuje dozor, pojištění vkladů, funkci věřitele poslední instance i krizovou pomoc při nedostatku likvidity. Tyto funkce jsou vzájemně provázané a mezi jejich zajišťovatele patří centrální banky, FSA, národní ministerstva financí i fondy pojištění vkladů. Nordea se pokusila o změnu pravidel pojištění vkladů tak, aby se vytvořily jednotné podmínky, při nichž přeshraniční fúze nepokřiví konkurenci mezi bankami. Komise projevila účast a pochopení, ale nakonec postoupila tento problém národním vládám.
Selbst bei der Umsetzung von Richtlinien geraten die EU-Mitgliedsländer häufig in die Versuchung, diese durch die Einführung von Sonderregelungen zu „vergolden“. Das erhöht die Komplexität und Kosten und führt zu Ineffizienz. Europas Finanzdienstleister wünschen sich kosteneffektive, transparente und im Hinblick auf die Wettbewerbsfähigkeit neutrale Aufsichtsbedingungen, die Marktintegration fördern, mehr finanzielle Stabilität bringen und Krisenmanagement bieten. Doch deuten die jüngsten Erfahrungen von Nordea darauf hin, dass dies wahrscheinlich einige Zeit dauern wird. Zur Regulierungsinfrastruktur zählen die Aufsicht, die Einlagensicherung, der Kreditgeber der letzten Instanz (Lender of last Resort) und die Liquiditätshilfe in Notlagen. An diesen miteinander verbundenen Funktionen sind u. a. die Zentralbanken, die Finanzaufsichtsbehörden, die nationalen Finanzministerien und Einlagensicherungsfonds beteiligt. Nordea hat versucht, die Regeln für die Einlagensicherung ändern zu lassen, um eine faire Konkurrenzsituation zu schaffen, in der eine grenzübergreifende Fusion nicht den Wettbewerb zwischen den Banken verzerrt. Die Kommission zeigte Wohlwollen und Verständnis, schob das Problem am Ende jedoch den nationalen Regierungen zu.