Maximalizace ekonomického, společenského a kulturního styku mezi bohatými a chudými zůstává nejlepším způsobem, jak napomoci výměně znalostí, a zároveň poslední dobrou nadějí na rapidní celosvětový rozvoj. Druhé a třetí zdůvodnění však vypadají nejistě. Zdá se, že lidé s přístupem k financím dokážou odolat nutkání přesunout výrobu do chudých částí světa s nízkou úrovní mezd (Čínu ponechme stranou). Liberalizace kapitálových toků pak nevede k tomu, že největší střadatelé z bohatých zemí investují ze ziskuchtivosti do zemí chudých, ale spíše k tomu, že střadatelé z chudých zemí ze strachu vyvádějí peníze do zemí bohatých – ze strachu z politické nestability, makroekonomických otřesů a nedokonalých institucí (zejména těch, které chrání práva majitelů dluhopisů a menšinových akcionářů). V příštích několika letech se dost možná stane něco, co radikálně zvýší míru úspor ve Spojených státech tím, že si americké domácnosti náhle začnou připadat chudé: zvýšení daní, krach cen nemovitostí, rychle rostoucí ceny dovozu způsobené prudkým poklesem dolaru, hluboká recese nebo kombinace uvedených faktorů. Bylo by hezké věřit, že až ochabne příliv cenných papírů denominovaných v dolarech, tok financí namířený v současné době na Ameriku hladce změní kurz a zvýší investice v Asii. Nespoléhejme však na to, zvláště pokud vezmeme v úvahu podíl mezních investic v Asii, které jsou tak či onak orientovány na export na americký trh. Lidé mimo Spojené státy, zejména v Asii, by měli sledovat nestabilní makroekonomickou situaci USA s velkými obavami.
Die Maximierung des wirtschaftlichen, sozialen und kulturellen Kontakts zwischen den reichen und armen Ländern bleibt sowohl die beste Methode, um den Wissensfluss im Hinblick auf Technologie und Organisation anzuregen als auch die letzte Hoffnung für eine rasche Entwicklung der Welt. Das zweite und dritte Argument stehen allerdings auf schwachen Beinen. Diejenigen mit Zugang zu Finanzierungen scheinen dem Drang, die Produktion in Niedriglohnländer (mit Ausnahme Chinas) zu verlegen, widerstehen zu können. Die Liberalisierung der Kapitalflüsse hat weniger dazu geführt, dass Sparer aus reichen Ländern, ihre Gelder aus Gier in armen Ländern investieren, sondern eher dazu, dass Sparer aus armen Ländern ihr Geld aus Angst in reichen Ländern einparken – aus Angst vor politischer Instabilität, makroökonomischen Störungen und unzulänglichen Institutionen (vor allem solchen, welche die Rechte der Anleiheinhaber und Minderheitsaktionäre schützen sollten). In den nächsten Jähren könnten durchaus Ereignisse eintreten, die die Sparquote in Amerika radikal in die Höhe treiben, weil sich die privaten amerikanischen Haushalte plötzlich arm fühlen: Steuererhöhungen, ein Immobiliencrash, steigende Importpreise durch einen fallenden Dollar, eine tiefe Rezession oder mehrere dieser Ereignisse auf einmal. Es wäre schön anzunehmen, dass der gegenwärtig in Richtung Amerika fließende Finanzstrom bei einem Nachlassen der Flut auf Dollar-Wertpapiere gemächlich seinen Kurs ändert und die Investitionstätigkeit in Asien ankurbelt. Darauf zählen sollte man allerdings nicht, vor allem im Hinblick auf den Anteil der Marginalinvestitionen in Asien, die auf die eine oder andere Art auf den Export in den amerikanischen Markt ausgerichtet sind. Außerhalb Amerikas, vor allem aber in Asien, sollte man den instabilen Zustand der US-Makroökonomie mit ernsthafter Besorgnis zur Kenntnis nehmen.