Jednoduše řečeno si většina firem – a zejména malých a středních podniků – nemůže jednoduše půjčit za sazbu T-bills. Nepůjčují si na kapitálových trzích. Půjčují si od bank. A mezi úrokovými sazbami, které stanovují banky, a sazbou T-bills je velký rozdíl (rozpětí). Banky navíc rozlišují. Některým firmám mohou úvěr odepřít. V jiných případech požadují zástavu (mnohdy to bývá nemovitost). Neekonomům to možná připadá šokující, ale ve standardním ekonomickém modelu, který tvůrci měnové politiky v posledních pár desetiletích používají, nehrají banky žádnou roli.
Vereinfacht gesagt: Die meisten Unternehmen – und insbesondere KMU – können nicht ohne Weiteres zum Zinssatz von US-Schatzanweisungen Geld aufnehmen. Sie besorgen sich das Geld nicht am Kapitalmarkt, sondern nehmen Kredite bei den Banken auf. Und die Differenz (Risikoaufschlag) zwischen den von den Banken erhobenen Zinssätzen und dem Zinssatz von US-Schatzanweisungen ist groß. Zudem rationieren die Banken die Kreditvergabe. Einigen Firmen verweigern sie Kredite ganz. In anderen Fällen verlangen sie Sicherheiten (häufig Immobilien). Es mag Nichtökonomen schockieren, doch im Standardmodell, das die Geldpolitiker während der letzten Jahrzehnte verwendet haben, spielen die Banken keine Rolle.