Mnoho dalších pak opustí domov ve snaze najít pro sebe bezpečnější a důstojnější budoucnost. Stále větší počet těchto lidí zůstává vysídlených po dobu 20 a více let. A mnozí setrvávají jako vysídlenci ve vlastní zemi, kde žijí v extrémní nejistotě a chudobě. Nečinně přihlížet, jak jiní žijí ve strachu, je nehumánní. Přesto jsou země jako Uganda, která po desetiletí velkoryse přijímá statisíce uprchlíků, stále častěji svědky, jak globální Sever podkopává principy tolerance a ochrany, které ony vyznávají. Bohaté státy se pochopitelně snaží usměrňovat vlastní populace uprchlíků a uklidňovat vlastní občany. Právo na azyl je však všeobecné a rozvojová spolupráce nesmí být za žádných okolností využívána k jeho omezování. Uprchlické vlny nejsou ničím novým.
Und viele andere verlassen ihre Heimat auf der Suche nach einer sicheren und menschenwürdigen Zukunft. Immer mehr von ihnen bleiben 20 Jahre oder länger von ihrer Heimat getrennt. Und viele verlieren den Anschluss und leben –heimatlos innerhalb ihres eigenen Landes –in extremer Armut und Unsicherheit. Untätig zu bleiben, während andere in Angst leben, ist unmenschlich. Aber Länder wie Uganda, die seit Jahrzehnten Hunderttausende von Flüchtlingen aufnehmen, müssen immer mehr erkennen, dass die Prinzipien von Schutz und Toleranz, die sie vertreten, durch den Norden der Welt untergraben werden. Dass sich die reichen Länder in erster Linie um ihre eigenen Einwanderer kümmern und ihre eigenen Bürger beruhigen möchten, ist verständlich. Aber das Recht auf Asyl ist universal, und die Entwicklungszusammenarbeit darf auf keinen Fall dafür missbraucht werden, Problemen aus dem Weg zu gehen. Flüchtlingskrisen sind keine neue Entwicklung.