Národní institut veřejných financí a politiky v Dillí přitom odhaduje, že indická vláda každý rok rozdělí podstatně vyšší částku formou otevřených či skrytých dotací zámožnějším segmentům populace, nemluvě o daňových výjimkách pro firemní sektor. Ukončením některých nebo i všech těchto dotací – které samozřejmě nezahrnují výdaje v oblastech, jako jsou zdravotnictví, školství, výživa, programy rozvoje venkova a měst či ochrana životního prostředí – by vláda mohla zajistit potřebné prostředky, aby nabídla rozumný základní příjem všem občanům, bohatým i chudým. Pokud vláda postrádá politickou odvahu k eliminaci dostatečného množství dotací, zbývají dvě možnosti. Buď může podniknout kroky ke zvýšení daňových příjmů, například zlepšením výběru daně z nemovitosti (v současnosti extrémně nízké), nebo může snížit úroveň zaváděného základního příjmu. Každopádně by vláda neměla financovat plán základního příjmu penězi z jiných klíčových sociálních programů. Základní příjem sice může nahradit některé vyloženě nefunkční sociální výdaje, ale nemůže suplovat například veřejné školství a zdravotnictví, předškolní výživové programy nebo garance zaměstnanosti u veřejných prací. Základní příjem by byl koneckonců stále značně omezený a neexistuje způsob, jak zajistit, aby jednotliví občané vynakládali jeho dostatečně vysokou část na dosažení společensky žádoucí úrovně vzdělání, zdraví či výživy.
Das Nationale Institut für Öffentliche Finanzen und Maßnahmen in Delhi schätzt, dass die indische Regierung jedes Jahr deutlich mehr als dies für implizite oder explizite Subventionen wohlhabenderer Bevölkerungsschichten ausgibt, ganz zu schweigen von den Steuererleichterungen für den Unternehmenssektor. Würden diese Subventionen teilweise oder komplett beendet – was natürlich die Kosten für Gesundheit, Ausbildung, Ernährung, ländliche und städtische Entwicklungsprogramme sowie Umweltschutz unangetastet lassen müsste –, hätte die Regierung genügend Mittel zur Verfügung, um jedem, ob reich oder arm, ein vernünftiges Grundeinkommen anzubieten. Mangelt es der Regierung an politischem Mut, diese Subventionen zu streichen, bleiben zwei Möglichkeiten. Entweder könnte sie die Steuereinnahmen erhöhen, vielleicht durch eine verbesserte Eintreibung der (aktuell sehr niedrigen) Immobiliensteuern, oder sie könnte die Höhe des beabsichtigten Grundeinkommens nach unten anpassen. Was ausgeschlossen werden sollte, ist die Finanzierung eines Grundeinkommens mit Geld aus anderen wichtigen Sozialprogrammen. Ein Grundeinkommen kann zwar an Stelle übermäßiger und dysfunktionaler Wohlfahrtsausgaben treten, aber kein Ersatz für Dienstleistungen wie öffentliche Ausbildung, Gesundheitsfürsorge, Vorschulernährungsprogramme oder staatliche Anstellungsgarantien sein. Immerhin wäre ein solches Grundeinkommen immer noch sehr beschränkt, und es gibt keine Möglichkeit, zu gewährleisten, dass die Empfänger einen ausreichenden Anteil davon für sozial erwünschte Ausbildung, Gesundheitsleistungen oder Ernährung ausgeben.