To neznamená, že cestou vpřed je protekcionismus, pouze že čas od času může být nezbytné vzít v úvahu specifické okolnosti ovlivňující mezinárodní zemědělský obchod – počasí, cenové výkyvy nebo zdravotní rizika. Ve světě, kde produktivita jedné země může být až tisícinásobná oproti zemi jiné, by však bylo nemoudré spoléhat na to, že expanzi ekonomik nejchudších zemí umožní pouze a jedině trhy. Stejně tak není pravděpodobné, že hospodářská expanze bude do značné míry výsledkem konkurence nadnárodních distributorů potravin a producentů v zemích, které stále obchází strašidlo hladomoru. Chudým zemím pomůžeme dosáhnout potravinové nezávislosti mnohem spíše skloubením poznatků zvenčí s místními znalostmi geografie a ekologických i ekonomických zábran za účelem rozložení rizik a společné správy prostředků a projektů. Právě tento přístup pomohl poválečné Evropě docílit za necelých 20 let potravinové suverenity. Země jako Indie nebo Vietnam, které svůj zemědělský rozvoj ochránily před hrozbami ze strany mezinárodních trhů, dosáhly podstatného snížení zemědělské chudoby. Nastal také čas dát zemědělství prioritu, abychom zajistili růst s lidštější tváří.
Das bedeutet nicht, dass Protektionismus der richtige Weg ist, nur dass es von Zeit zu Zeit notwendig sein kann, bestimmte Probleme zu berücksichtigen, die den internationalen Agrarhandel beeinflussen – z. B. Wetter, Preisschwankungen oder Gesundheitsrisiken. Doch wäre es in einer Welt, in der das Produktivitätsgefälle unter Umständen 1 zu 1000 betragen kann, nicht klug, sich allein darauf zu verlassen, dass die Märkte die ärmsten Länder dazu befähigen werden, ihre Wirtschaft zu expandieren. Ebenso wenig ist es wahrscheinlich, dass der Wettbewerb zwischen multinationalen Lebensmittelgroßhändlern und den Produzenten in Ländern, die immer noch von Hungersnöten heimgesucht werden, zu einer Expansion der Wirtschaft führen wird. Stattdessen ist es wesentlich wahrscheinlicher, dass den armen Ländern zu einer eigenständigen Nahrungsmittelversorgung verholfen werden kann, indem Fachwissen von außen und lokale Kenntnisse über Geographie sowie umwelttechnische und wirtschaftliche Einschränkungen zusammengebracht werden, um Risiken zu verteilen und Ressourcen und Projekte gemeinsam zu verwalten. Ein solcher Ansatz hat dazu beigetragen, dass Europa nach dem Krieg in weniger als 20 Jahren eine eigenständige Nahrungsmittelversorgung aufbauen konnte. Länder, die ihre Agrarentwicklung vor der Bedrohung durch die internationalen Märkte geschützt haben, z. B. Indien oder Vietnam, haben eine beträchtliche Verringerung der ländlichen Armut erreicht. Es ist an der Zeit, der Landwirtschaft den Vorrang zu geben, um Wachstum mit einem menschlicheren Antlitz zu ermöglichen.