Stále ještě nejsme globální vesnice. Po počátečním zpochybňování existence vědeckých důkazů svědčících o problému teď největší znečišťovatel na světě, Spojené státy, jednoduše odmítá cokoliv proti němu dělat (kromě hlásání dobrovolného omezování – které ovšem není příliš vidět, tedy přinejmenším v Americe ne). Mezinárodní společenství teprve musí přijít na to, co dělat s nepřizpůsobivým členem, který nedokáže žít v souladu s odpovědností globálního občana. Optimisté tvrdí, že technika problém vyřeší. Realisté poukazují na to, že v dlouhém souboji mezi životním prostředím a technikou zatím, jak se zdá, technika prohrává. Příroda, jak jsme se ponaučili z cunami, má svůj vlastní časový plán. Jestliže se nenaučíme jej respektovat, ujede nám vlak. Dva politické recepty proti globální krizi
Aber wir sind noch immer kein globales Dorf. Nachdem man zunächst einmal die wissenschaftlichen Beweise für das Problem der globalen Erwärmung infrage gestellt hat, weigert sich der größte Umweltverschmutzer der Welt, die USA, nun etwas gegen dieses Problem zu unternehmen (außer freiwillige Selbstbeschränkung zu predigen – von der man aber auch nichts bemerkt, zumindest nicht in Amerika). Die internationale Gemeinschaft muss sich erst noch etwas einfallen lassen, wie man mit einem renitenten Gemeinschaftsmitglied verfahren soll, das seiner Verantwortung als globaler Bürger einfach nicht nachkommt. Optimisten meinen, die Technologie werde das Problem lösen. Realisten beobachten allerdings, dass im langen Wettbewerb zwischen Umwelt und Technologie bis jetzt immer letztere das Nachsehen hatte. Die Natur verfolgt, wie wir am Beispiel des Tsunami gesehen haben, ihren eigenen Fahrplan. Wenn wir nicht lernen, das zu respektieren, wird es für uns alle zu spät sein. Zwei wirtschaftspolitische Anregungen in der globalen Krise