Ve skutečnosti však demokracie jistý stupeň šoumenství a břinku vyžaduje; politici potřebují apelovat na masu voličů, nikoliv jen na elitu, která si může dovolit obecný lid ignorovat. Být navýsost nudnými a nekonečné hodiny něco obšírně vysvětlovat bez ohledu na zábavní hodnotu, to je výsada autokratů. Pouze komunističtí vládci mohli přinutit miliony lidí, aby si kupovali jejich sebrané spisy plné zkostnatělých myšlenek psaných toporným jazykem. Problémem mnoha dnešních demokratických politiků je skutečnost, že začali být téměř stejně nudní jako staří komunističtí autokrati. Zejména v Evropě jde většinou o profesionální politiky, kteří mají zkušenosti pouze s ovládáním převodových pák stranické mašinerie. Titam jsou povětšinou barvití taškáři a idealisté bijící se za zájmy veřejnosti, kteří kdysi oživovali parlamentní politiku.
Doch braucht die Demokratie tatsächlich einen gewissen Grad an Publikumswirksamkeit und Pep; die Politiker müssen schließlich die Masse der Wähler ansprechen und nicht nur eine Elite, die es sich leisten kann, das gemeine Volk zu ignorieren. Vollkommen langweilig zu sein und ungeachtet des Unterhaltungswerts stundenlange Reden zu schwingen ist das Privileg der Autokraten. Nur kommunistische Herrscher konnten Millionen von Menschen dazu zwingen, ihre gesammelten Werke zu kaufen, die voll von hölzernen Ideen steckten und in geschwollener Prosa abgefasst waren. Das Problem mit vielen demokratischen Politikern heute ist, dass sie fast genauso langweilig geworden sind, wie die alten kommunistischen Autokraten. Bei den meisten, insbesondere in Europa, handelt es sich um professionelle Politiker, die keine andere Berufserfahrung haben, außer die Hebel der Parteimaschinerie zu bewegen. Die Spitzbuben und sozial gesinnten Idealisten, die die parlamentarische Politik früher belebten, sind größtenteils verschwunden.