Vlády neobětují krátkodobý a střednědobý hospodářský růst kvůli dlouhodobému ekologickému přínosu. Obzvláště to platí dnes, kdy se velká část rozvinutého světa nachází uprostřed bolestné recese. Například Spojené státy nepřistoupí na strop, který by vyžadoval podstatné snížení emisí skleníkových plynů, bude-li to znamenat vyšší náklady a vyšší daně hrozící zpomalit hospodářské zotavení. Rozvojové země se proti takovým stropům stavějí ještě vehementněji. Čtyři sta milionů Indů stále nemá elektřinu; nelze tedy očekávat, že se Indie zřekne rozsáhlejšího spalování uhlí, pokud se ukáže, že je to nejlepší způsob výroby elektřiny pro třetinu jejích občanů. Rovněž Čína vzhledem k relativně nízké životní úrovni většiny obyvatel jen těžko přistoupí na jakékoliv emisní stropy. Takový postoj však hatí vyhlídky na novou globální smlouvu, neboť rozvinuté země budou právem trvat na tom, aby součástí řešení byly i země chudší. Kodaňský nezdar by mohl mít značné důsledky.
Regierungen werden kurz- und mittelfristiges Wirtschaftswachstum nicht langfristigen Vorteilen für die Umwelt opfern. Angesichts der schmerzhaften Rezession, in der sich weite Teile der Industrienationen gegenwärtig befinden, ist dies besonders zutreffend. Die Vereinigten Staaten etwa werden keine Obergrenzen akzeptieren, die ihre Treibhausgasemissionen wesentlich reduzieren, wenn das bedeutet höhere Kosten und Steuern in Kauf zu nehmen, die eine Verlangsamung der wirtschaftlichen Erholung nach sich ziehen könnten. Entwicklungsländer stehen solchen Obergrenzen oder „Caps“, also pro Kopf bemessenen Obergrenzen für Emissionen, noch ablehnender gegenüber. Vier Millionen Inder haben immer noch keinen Zugang zu Elektrizität; man kann nicht von Indien erwarten, auf eine vermehrte Nutzung von Kohle zu verzichten, wenn sich diese als beste Möglichkeit erweist, Elektrizität für ein Drittel seiner Bevölkerung zu produzieren. Auch China wird sich in Anbetracht des relativ geringen Lebensstandards der meisten Chinesen vermutlich nicht auf „Caps“ für Emissionen egal welcher Art einlassen. Eine solche Haltung trübt jedoch die Aussichten für ein neues globales Abkommen, da Industrienationen zu Recht darauf bestehen werden, ärmere Länder als Teil der Lösung heranzuziehen. Ein Scheitern in Kopenhagen könnte erhebliche Konsequenzen nach sich ziehen.