Evropští dějepisci zřejmě jednou usoudí, že k započetí tohoto procesu kajícnosti nás přivedl holocaust a vztah Evropy k jejím vlastním Židům. Slovy polského historika a státníka Bronislawa Geremka, na osvobození Osvětimi 27. ledna 1945 je třeba pohlížet jako na ustavující chvíle dnešní Evropy. Mlčení, jež během bezprostřední poválečné rekonstrukce Evropy obklopilo ty, kdo přežili holocaust, vystřídala gesta kajícnosti a odškodnění. Byla stanovena zodpovědnost za pasivitu i za aktivní zločiny. Odhaleny byly nabubřelé lži. Před půlstoletím, kdy byla na obzoru studená válka, Charles de Gaulle Francouze snadno přesvědčil, že během druhé světové války jednali hrdinsky, neboť hrdinsky jednal on. Francois Mitterrand naproti tomu dokázal Francouze ujistit jen o tom, že si nevedli zas tak špatně, neboť on, Mitterrand, před svým vstupem do odboje sloužil v kolaborantském vichystickém režimu maršála Pétaina. V očích historiků světlou stránkou prezidenta Jacquese Chiraka s největší pravděpodobností zůstane jeho odvážný pokus usmířit prostřednictvím národního procesu kajícnosti zjizvené francouzské menšiny s jejich minulostí a s francouzským národem.
Europahistoriker werden vermutlich eines Tages zu der Ansicht gelangen, dass es der Holocaust und Europas Beziehungen zu seinen Juden waren, die diesem Prozess der Buße den Weg bereitet haben. Um es mit den Worten des polnischen Historikers und Staatsmannes Bronislaw Geremek zu sagen: Die Befreiung von Auschwitz am 27. Januar 1945 ist als einer der Gründungsmomente des heutigen Europas anzusehen. Das Schweigen, das die Überlebenden des Holocaust während des Wiederaufbaus der unmittelbaren Nachkriegszeit umgab, wurde durch Gesten der Zerknirschung und der Wiedergutmachung abgelöst. Die Verantwortung für Passivität ebenso wie für aktive Verbrechen wurde eingeräumt, Pius’ Lügen aufgedeckt. In Frankreich überzeugte angesichts des sich abzeichnenden Kalten Krieges Charles de Gaulle die Franzosen mit Leichtigkeit, dass sie während des Zweiten Weltkrieges heroisch gewesen seien, weil er heroisch gewesen war. Im Gegensatz dazu schaffte es Francois Mitterrand nur, die Franzosen zu beruhigen, dass sie so schlecht nicht wären – weil er, Mitterrand, vor seinem Beitritt zur Résistance dem Kollaborateursregime von Vichy unter Marschall Pétain gedient hatte. Was Präsident Jacques Chirac in den Augen der Historiker retten dürfte, wird mit größter Wahrscheinlichkeit sein mutiger Versuch bleiben, Frankreichs verletzte Minderheiten durch einen nationalen Prozess der Buße mit ihrer Vergangenheit und der französischen Nation auszusöhnen.