Druhým problémem je prosadit kázeň do národních politik, aby se předešlo pokušení vyvážet domácí inflaci a nezaměstnanost. Za zlatého standardu byla disciplina automatická. S plovoucími směnnými kurzy to neplatí. Podle nepsaného pravidla, které se během let ustálilo, centrální banky postupují, jak uznají za vhodné, za předpokladu, že ve střednědobém výhledu udrží stabilní inflaci. Toto pravidlo obvykle zajišťuje krapet soudržnosti a předchází přehnaným reakcím v oblasti směnných kurzů, avšak v deflačních dobách nedostačuje. Americká centrální banka tvrdí, zčásti odůvodněně, že její kvantitativní uvolňování je se stabilitou cen v souladu, kdežto Evropa a několik rozvíjejících se zemí jej pokládají za ožebračování sousedů.
Das zweite Problem besteht darin, der Politik der einzelnen Länder Disziplin aufzuerlegen, um der Versuchung zuvorzukommen, die einheimische Inflation oder Arbeitslosigkeit zu exportieren. Unter dem Goldstandard war die Disziplin automatisch. Bei freien Wechselkursen ist sie das nicht. Nach einer ungeschriebenen Regel, die sich über die Jahre herausgebildet hat, können die Zentralbanken tun, was sie für richtig halten, solange sie die Inflation mittelfristig stabil halten. Diese Regel gewährleistet in der Regel ein Minimum an Einheitlichkeit und verhindert Überreaktionen bei den Wechselkursen, sie ist jedoch in Zeiten der Deflation nicht ausreichend. Die US-Notenbank Federal Reserve argumentiert mit einiger Berechtigung, dass ihre quantitative Lockerung mit Preisstabilität vereinbar ist, während Europa und mehrere Schwellenländer sie für Beggar-thy-neighbour-Politik halten.