Pro většinu Evropanů jsou však tito lidé v podstatě jen statistikou a také muži a ženy, kteří cestu přežili, zůstávají neidentifikovaní a nerozlišitelní jako jakási hrozivá anonymní masa. Naše společnost založená na vizuálních vjemech, která obvykle dokáže pohotově vyrobit instantní celebritu a tu poté používat jako „tvář“ příslušné krize (ať už jde o prasečí chřipku nebo o stávku řidičů náklaďáků), nejeví zájem o osud jediného z těchto „běženců“. Tito jednotlivci – jejichž cesta do Evropy připomíná cestu fénické princezny Európy, která před několika tisíciletími dorazila z Týru na Diových zádech – jsou zcela odmítáni; dokonce se staví zdi, které jim mají bránit v příchodu.
Aber für die meisten Europäer sind diese Menschen kaum mehr als eine Statistik, ebenso wie die Männer und Frauen, die die Reise überlebt haben, unbestimmt und ununterscheidbar bleiben, eine drohende anonyme Masse. Unsere Aufmerksamkeitsgesellschaft, die normalerweise schnell bei der Hand ist, kurzlebige Prominente als „Gesichter“ der Krise des Tages zu produzieren (von der Schweinepest bis hin zum Bahnstreik), hat an keinem einzigen der Migrantenschicksale wirkliches Interesse. Diese Individuen – deren Reise hin zu unserem Kontinent an diejenige der phönizischen Prinzessin Europa erinnert, die vor vielen Jahrtausenden auf dem Rücken des Zeus von Tyros kam – werden komplett abgelehnt. In der Tat werden sogar Mauern errichtet, um sie draußen zu halten.