Přístup k půdě je jedním z klíčových určujících faktorů hladu, a přitom je půda distribuována ještě nerovnoměrněji než příjmy. Přibližně 20% domácností trpících hladem představují bezzemci a 50% domácností trpících nedostatkem potravin tvoří rodiny drobných vlastníků. V Evropě jsme naši domácí zemědělskou půdu dávno přerostli, a tak ji dnes ve velkém měřítku „importujeme“ z globálního Jihu. Pouhá produkce pícnin potřebných k pokrytí spotřeby masa v Evropské unii vyžaduje v Brazílii zemědělskou plochu o rozloze srovnatelné s Velkou Británií. Kdyby každý člověk snědl tolik masa jako průměrný občan EU, muselo by se na jeho produkci vyčlenit 80% světové orné půdy, oproti současným 33%.
Der Zugang zu Land ist einer der wesentlichen Faktoren, der entscheidet, ob Menschen hungern und ist sogar noch ungerechter verteilt als Einkommen. Rund 20 Prozent der von Hunger betroffenen Haushalte sind landlos, und 50 Prozent der Haushalte, die nicht genug Nahrung haben, sind kleinbäuerliche Familien. In Europa kommen wir schon längst nicht mehr mit unseren vorhandenen landwirtschaftlichen Flächen aus, und so „importieren“ wir inzwischen in großem Stil aus dem globalen Süden. Allein für die Produktion der Futtermittel, die notwendig sind, um den Fleischkonsum in der Europäischen Union zu decken, werden Ackerflächen in Brasilien genutzt, die so groß sind wie das Vereinigte Königreich. Würde jeder Erdbewohner so viel Fleisch verzehren wie ein durchschnittlicher Europäer, müssten 80 Prozent des weltweit verfügbaren Ackerlandes für die Fleischproduktion genutzt werden; derzeit sind es 33 Prozent.