Tento typ kulturní analýzy má v sobě cosi staromódního. Třetí říše se kdysi běžně interpretovala jako nemoc německé duše: „od Luthera k Hitlerovi“, tvrdila tato teorie založená na předpokladu, že Lutherův antisemitismus zasel semínka nacismu už 350 let předtím, než se Hitler vůbec narodil. Takto hrubý pohled na německé dějiny však dnes zastává málokdo. Na Japonsko se podobné představy uplatňovaly ve 40. letech s ještě větším přesvědčením. Protože Japonsko nemělo diktátora Hitlerova typu ani politickou stranu připomínající nacisty, přičítali kritikové japonský militarismus ve 20. století kultuře této země. Zatímco Němce prý lze od jejich vražedného kultu rasismu přetáhnout zpět k evropské tradici Mozarta a Goetheho, Japonsko je jiné. A jedině masová převýchova prý může vyléčit odvěkou kulturní nemoc vyvěrající ze samurajského ducha a „feudalismu“. Americká okupační správa po druhé světové válce zakázala příznaky této údajné nemoci, například divadlo kabuki, dramata založená na kultu meče, a dokonce i obrázky posvátné hory Fudži. Mnoho Japonců to podráždilo, ale většina jich měla co dělat, aby se protloukla tvrdými poválečnými lety, takže se proti těmto zákazům nevzpouzela, a převážná část nařízení byla beztak záhy zrušena.
Diese Art kultureller Analyse hat einen ziemlich altmodischen Beigeschmack. Sie diente einst dazu, das Dritte Reich als Krankheit der deutschen Seele zu interpretieren: „Von Luther zu Hitler“ lautete damals die These, womit gemeint war, Luthers Antisemitismus habe bereits 350 Jahre vor Hitlers Geburt den Samen des Nazismus gesät. Aber eine derart plumpe Sichtweise der deutschen Geschichte wird heute kaum noch vertreten. Mit noch größerer Überzeugung wurden solche Ideen in Hinblick auf das Japan der 1940er vertreten. Da es in Japan keinen Diktator wie Hitler und keine Partei wie die Nazis gab, wurde die Kultur des Landes im zwanzigsten Jahrhundert für ihren Militarismus kritisiert. Während der mörderische rassistische Kult der Deutschen gern auf die europäische Tradition von Mozart oder Goethe zurückgeführt wurde, war Japan offenbar anders: Die altertümliche kulturelle Krankheit dort, die mit Samurai-Geist und „Feudalismus“ in Beziehung gebracht wurde, sollte demzufolge nur durch massive Umerziehung geheilt werden können. Nach dem Zweiten Weltkrieg wurden Symptome dieser angeblichen Krankheit – wie Kabuki-Aufführungen, Schwertkampfdramen und sogar Bilder des heiligen Berges Fuji – von den US-Besatzungsbehörden verboten. Dies verärgerte viele Japaner, aber die meisten von ihnen hatten genug damit zu tun, die schweren Nachkriegsjahre zu überleben, anstatt sich gegen die Verbote zu wehren, die sowieso bald aufgehoben wurden.