Kontraosvícenství dneška Není tomu dlouho, co člověk mohl soudit, že přinejmenším v Evropě už nezůstávají žádná tabu. Proces, který začal osvícenstvím, dospěl nyní do bodu, kdy „projde cokoliv“. Zejména v umění neexistují žádné zřetelné meze zobrazování toho, co by se před generací považovalo za hrubě nepřístojné. Ještě před dvěma generacemi měla většina států cenzory, kteří se nesnažili jen bránit, aby mladí lidé viděli určité filmy, ale ve skutečnosti zakazovali knihy. Od 60. let minulého století takové vykazování mimo zákon sláblo, až se nakonec explicitní sexualita, násilí, rouhání – byť pro některé lidi zneklidňující – začaly tolerovat jako součást osvíceného světa. Nebo snad ne?
Gegenaufklärung heute Vor nicht allzu langer Zeit hätte man zu dem Schluss kommen können, dass es zumindest in Europa keine Tabus mehr gibt. Ein Prozess, der mit der Aufklärung in Gang gekommen war, hatte den Punkt erreicht, an dem „alles geht“. Besonders in der Kunst gab es keine erkennbaren Grenzen, das zu zeigen, was vor nicht einmal einer Generation als höchst beleidigend angesehen worden wäre. Vor zwei Generationen gab es in den meisten Ländern Zensoren, die nicht nur versuchten, jüngere Leute davon abzuhalten, gewisse Filme zu sehen, sondern tatsächlich Bücherverbote aussprachen. Seit den 60er Jahren haben solche Verbote nachgelassen, bis am Ende offene Sexualität, Gewalt und Gotteslästerung – obwohl sie manche Menschen verärgerten – als Teil der aufgeklärten Welt toleriert wurden. Wurden sie das tatsächlich?