Žádná z těchto tří vizí se zcela nemíjí se současnou realitou nebo budoucími možnostmi EU. Federace se stala vzdálenou vyhlídkou, ale politici jí ve svých projevech stále vzdávají čest, jako by byl jiný konečný výsledek nemyslitelný. Demoi-kraté si získávají podporu, poněvadž jejich vize má tendenci posilovat současný stav a ponechává téměř všechny možnosti otevřené. A technokraté zase spatřují potvrzování svých pozic v každém dalším dni, kdy se nedostaví údajná krize legitimity. Existuje však nějaká panevropská politická shoda, na níž by se dalo dosáhnout konsensu nebo pro kterou by se vyslovila většina? Pokud zní odpověď záporně, pak je lpění na pragmatickém přístupu k unii coby jakémusi „společenství národů“ nejpoctivější alternativou vůči jakýmkoliv vzletným vizím. Klasický argument, podle něhož musí EU podobně jako bicykl neustále šlapat vpřed, aby se nepřevrhla, jednoduše není pravdivý: období reflexe je možná pro federalisty skličující, ale zároveň dokazuje, že i ve slepé uličce „jede“ EU dál. Bruselské elity si tento fakt pravděpodobně bez dalších cavyků nepřiznají: jejich rétorika stále kolísá mezi zahořklým pesimismem a jakýmsi proevropským „PR“, které zajímá pouze otázka, jak unii nejlépe „prodat“ evropským občanům.
Keine dieser drei Visionen geht vollkommen an der aktuellen Realität der EU oder ihren zukünftigen Möglichkeiten vorbei. Die Föderation ist in weite Ferne gerückt, wird in den Reden der Politiker aber immer noch hochgehalten, als ob ein anderes Endergebnis unvorstellbar wäre. Die Demoi-kraten gewinnen an Unterstützung, da ihre Vision den Status quo tendenziell untermauert und fast alle Optionen offen lässt. Die Technokraten ihrerseits sehen ihre Position an jedem Tag bestätigt, der vergeht, ohne dass die angebliche Legitimitätskrise eintritt. Doch gibt es eine gesamteuropäische politische Übereinkunft, auf die man sich einigen könnte oder die mehrheitsfähig wäre? Wenn die Antwort Nein lautet, ist die ehrlichste Alternative zu sämtlichen hochgesinnten Visionen das Festhalten an einer pragmatischen Herangehensweise an die Union als eine Art „Commonwealth“. Das klassische Argument, dass die EU sich wie ein Fahrrad ständig vorwärts bewegen muss, um nicht umzukippen, ist einfach nicht wahr: Die Reflexionszeit mag für Föderalisten frustrierend sein, doch beweist sie auch, dass die EU sogar im Stillstand weitergeht. Die Brüsseler Eliten werden diese Tatsache wahrscheinlich nicht ohne großes Getue zugeben: Ihre Reden schwanken immer noch zwischen einem Weltuntergangspessimismus und einer Art pro-europäischer PR, die sich nur damit beschäftigt, wie man Europas Bürgern die Union am besten „verkauft“.