Dnes Orbán s Jarosławem Kaczyńským, lídrem polské strany Právo a spravedlnost (PiS) a loutkářem polské vlády (přestože nezastává žádný úřad), vyhlašují kontrarevoluci, jejímž cílem je proměnit Evropskou unii v neliberální projekt. Po dni plném úsměvů, plácání se po zádech a vzájemných lichotek na letošní konferenci v Krynici – která se stylizuje jako jakýsi regionální Davos a jejíž organizátoři jmenovali Orbána „mužem roku“ – ohlásili Kaczyński s Orbánem, že se postaví do čela snahy 100 milionů Evropanů přeuspořádat EU podle národnostních a náboženských linií. Lze si docela dobře představit, jak se předchozí nositel zmíněného titulu Václav Havel obrací při tomto prohlášení v hrobě. A jeho další nositelka, někdejší ukrajinská premiérka Julija Tymošenková, musí být doslova zděšená: její zemi právě pustoší Rusko vedené prezidentem Vladimirem Putinem, papežem neliberalismu a vzorem pro Kaczyńského s Orbánem. Oba muži mají v úmyslu využít příležitosti, která se jim naskytla po britském referendu o brexitu. To jasně ukázalo, že v dnešní EU může způsob debaty upřednostňovaný neliberálními demokraty – totiž lži a očerňování – přinášet politické i profesní ovoce (schválně se zeptejte nového britského ministra zahraničí Borise Johnsona, čelního stoupence brexitu). Kombinace schopností obou mužů by z nich mohla učinit větší hrozbu, než si mnozí Evropané rádi namlouvají. Co do tohoto partnerství přináší Orbán, je zřejmé: svou stranu Fidesz spojil s Evropskou lidovou stranou, díky čemuž se formálně drží v hranicích politického mainstreamu a jeho spojenkyní je německá kancléřka Angela Merkelová, která mu navzdory jeho neliberálnímu vládnutí poskytuje politické krytí. Naopak Kaczyński se rozhodl spřáhnout PiS s okrajovou Aliancí evropských konzervativců a reformistů a téměř ustavičně vede spory s Německem a s evropskou komisí.
Nun aber haben Orbán und Jarosław Kaczyński, der Chef der polnischen Regierungspartei für Gesetz und Gerechtigkeit (PiS) und Strippenzieher der Regierung des Landes (obwohl er ohne Amt ist), eine Konterrevolution ausgerufen, mit der die Europäische Union in ein illiberales Projekt verwandelt werden soll. Nach einem Tag grinsender, schulterklopfender Jovialität auf der Krynica-Konferenz dieses Jahres, die sich als regionales Davos inszeniert und auf der Orbán zum Mann des Jahres ernannt wurde, kündigten Kaczyński und Orbán an, sie würden 100 Millionen Europäern dabei helfen, die EU entlang nationalistischer und religiöser Linien umzugestalten. Václav Havel, der einst ebenfalls Mann des Jahres war, würde sich angesichts dieser Verkündigung wohl im Grabe umdrehen. Und auch die ehemalige ukrainische Ministerpräsidentin Julia Timoschenko, eine weitere Titelträgerin, könnte entsetzt sein: Immerhin ist Wladimir Putin, der Papst des Illiberalismus und das Vorbild Kaczyńskis und Orbáns, gerade dabei, ihr Land zu verwüsten. Die beiden Männer versuchen, den Schwung der britischen Brexit-Volksabstimmung auszunutzen, die gezeigt hat, dass der bevorzugte Diskussionsmodus der illiberalen Demokraten – Lügen und Schmutzkampagnen – in der heutigen EU beruflich und politisch erfolgversprechend sein kann (wie man auch an Boris Johnson sehen kann, einem führenden Brexiteer, der jetzt britischer Außenminister ist). Durch die Fusion ihrer Fähigkeiten könnten diese beiden Männer zu einer größeren Bedrohung werden, als es viele Europäer wahrhaben möchten. Was Orbán in diese Partnerschaft einbringt, ist klar: eine Portion „pragmatischen“ Populismus. Er hat seine Fidesz-Partei an die Europäische Volkspartei angeschlossen, wodurch er formal dem politischen Mainstream angehört und zum Verbündeten der deutschen Kanzlerin Angela Merkel wird, was ihm trotz seiner illiberalen Regierungsweise politischen Schutz gewährt. Kaczyński hingegen hat sich für ein Bündnis der PiS mit der Randgruppenpartei der Allianz der Europäischen Konservativen und Reformer entschieden und liegt beinahe ständig mit Deutschland und der EU-Kommission im Streit.