Pro tuto chvíli je to vše stále utopií. Programy limitů a obchodu s povolenkami, jejichž cílem je snižovat emise, nejsou ve své současné podobě zdaleka ani spravedlivé, ani efektivní; zásadní zlepšení by zahrnovalo vytvoření Centrální klimatické banky, která by převody emisních kreditů registrovala a prověřovala. Tato banka by rovněž zajišťovala, aby obchod s emisemi nešel proti cíli udržet se v mezích celkového globálního rozpočtu, například kompletním prodejem nevyužitých kreditů jednotlivých rozvojových zemí hned na počátku smluvní lhůty. Z toho zase plyne, že musí být zodpovědná a musí mít demokratickou legitimitu – něco, co multilaterálním agenturám, jako je Světová banka, zásadním způsobem chybí. Nezbytné budou i další změny globálního řízení. K těm patří konsolidace osobních jednání mezi starými a novými velmocemi (USA, Evropskou unií a Čínou) a rozvojovými a rozvíjejícími se zeměmi, včetně nových regionálních mocností, jako jsou Mexiko, Egypt, Turecko a Indonésie. V tomto rámci už stará skupina G7/8 nemůže nadále fungovat jako hegemonické centrum, ale spíše jako určitý zprostředkovatel a přípravný orgán.
Augenblicklich ist all dies immer noch utopisch. In ihrem jetzigen Zustand sind Begrenzungs- und Handelssysteme zur Emissionsminderung noch weit davon entfernt, gerecht und wirksam zu sein; eine große Verbesserung wäre u. a. die Einrichtung einer Zentralen Klimabank, um den Transfer von Emissionszertifikaten zu erfassen und zu überwachen. Diese Bank würde zudem sicherstellen, dass der Emissionshandel nicht dem Ziel zuwiderläuft, das globale Gesamtbudget einzuhalten, z. B. durch den vollständigen Verkauf ungenutzter Emissionszertifikate seitens einzelner Entwicklungsländer zu Beginn des Vertragszeitraums. Das bedeutet wiederum, dass sie rechenschaftspflichtig ist und über demokratische Legitimität verfügt – etwas, das in multilateralen Organisationen wie der Weltbank im Wesentlichen fehlt. Weitere Änderungen der Global Governance werden ebenfalls notwendig sein. Zu diesen Änderungen zählt die Stärkung von Direktverhandlungen zwischen alten und neuen Weltmächten (den USA, der Europäischen Union und China) und den Entwicklungs- und Schwellenländern, einschließlich neuer Regionalmächte wie Mexiko, Ägypten, der Türkei und Indonesien. In diesem Rahmen können die alten G-7/8 nicht mehr als vorherrschendes Zentrum fungieren, sondern eher als eine Art Vermittler und vorbereitendes Gremium.