Proč například v kauze, která je tolik závislá na veřejném mínění – a na které tolik závisí –, musí Assange čelit obviněním, jež pro něj mohou mít vážné následky, zatímco osoby vznášející tato obvinění zůstávají v anonymitě? Takzvané „zákony o krytí obětí znásilnění“ by se měly používat k ochraně údajných obětí. Nikomu není nic po tom, s kým oběť dříve spala nebo co měla v době napadení na sobě. Zamezení tomu, aby se součástí vyšetřování nebo trestního stíhání stala sexuální minulost osoby vznášející obvinění, však není totéž jako poskytnutí anonymity. A ani by tomu tak být nemělo. Motiv a kontext jsou koneckonců v případě jakéhokoliv závažného nařčení z trestného činu legitimní otázky. Hillová například věděla, že bude muset vysvětlit, proč čekala několik let, než Thomase coby svého někdejšího zaměstnavatele obvinila. Podobně i dospělí, kteří obvinili sexuální delikventy chráněné církví, věděli, že budou muset odpovídat na zásadní otázky (pozoruhodné je, že se mnozí z nich identifikovali, což pomohlo dovést jejich případy ke skutečnému trestnímu stíhání).
Warum muss sich Assange in einem Fall, der derart von der öffentlichen Meinung abhängt – und von dem so viel abhängt – Vorwürfen aussetzen, die schwerwiegende Konsequenzen für ihn haben können, während seine Anklägerinnen im Verborgenen bleiben? Die US-amerikanischen so genannten „rape shield laws“, die zum einen die Befugnisse des Verteidigers einschränken die sexuelle Vorgeschichte der Anklägerin vor Gericht zu untersuchen und zum anderen die Veröffentlichung der Identität eines mutmaßlichen Opfers verbieten, sollen dem Schutz mutmaßlicher Opfer dienen. Es geht niemanden etwas an, mit wem ein Opfer vorher geschlafen hat oder wie es zum Zeitpunkt des Übergriffs gekleidet war. Es ist jedoch etwas anderes, die sexuelle Vorgeschichte einer Anklägerin aus einer Untersuchung oder strafrechtlichen Verfolgung rauszuhalten als für Anonymität zu sorgen. Das sollte es auch sein. Schließlich sind Motiv und Kontext legitime Fragen im Rahmen einer jeden ernsten strafrechtlichen Beschuldigung. Anita Hill wusste, dass sie würde erklären müssen, warum sie jahrelang gewartet hat, bevor sie Anschuldigen gegen ihren ehemaligen Arbeitgeber Clarence Thomas erhoben hat. Auch erwachsene Ankläger von Sexualverbrechern unter dem Schutz der Kirche wussten, dass sie grundlegende Fragen würden beantworten müssen (bemerkenswert ist, dass viele von ihnen ihre Identität preisgegeben haben, was dazu beigetragen hat tatsächlich Strafanzeigen zu erwirken).