Avšak přinejmenším od Keynese víme, jak ekonomiku stimulovat účinněji, a to způsoby, které zvyšují dlouhodobou produktivitu a zlepšují životní úrovně. Tato válka ekonomice obzvlášť nesvědčí ze tří důvodů. Zaprvé přispěla ke zvyšování cen ropy. Když se Spojené státy pustily do války, stála ropa méně než 25 dolarů za barel a termínové trhy očekávaly, že se to celou dekádu nezmění. Obchodníci s futures sice věděli o růstu v Číně a na dalších rozvíjejících se trzích, ale očekávali, že nabídka – zejména od lacinějších poskytovatelů na Středním východě – se zvýší společně s poptávkou. Válka tuhle rovnici změnila. Z vyšších cen ropy plyne, že Američané (a Evropané a Japonci) posílají stovky milionů dolarů ropným diktátorům na Středním východě a vývozcům ropy jinde na světě, místo aby je utráceli doma. Navíc peníze utracené za iráckou válku dnes ekonomiku nestimulují tak jako peníze utracené doma za silnice, nemocnice nebo školy a nepřispívají tolik k dlouhodobému růstu.
Aber zumindest seit Keynes wissen wir, wie man die Wirtschaft wirksamer ankurbelt und zwar auf eine Art und Weise, die die langfristige Produktivität steigert und den Lebensstandard erhöht. Vor allem der Irakkrieg ist nicht gut für die Wirtschaft und zwar aus drei Gründen. Erstens, weil er zu steigenden Ölpreisen beitrug. Als die Vereinigten Staaten in den Krieg zogen, kostete ein Fass Rohöl weniger als 25 Dollar und auf den Futures-Märkten wurde erwartet, dass dieser Zustand zehn Jahre anhalten würde. Die Futures-Händler wussten um das Wachstum Chinas und anderer Schwellenmärkte, aber sie rechneten damit, dass sich das Angebot – vor allem von kostengünstigen Anbietern aus dem Nahen Osten - mit der Nachfrage steigern würde. Der Krieg änderte diese Gleichung. Höhere Ölpreise bedeuten, dass Amerikaner (sowie auch Europäer und Japaner) hunderte Millionen Dollar an Öldiktatoren im Nahen Osten und an Exporteure in anderen Teilen der Welt bezahlen, statt dieses Geld daheim auszugeben. Außerdem kurbelt Geld, das für den Irakkrieg verwendet wird, die Wirtschaft nicht in dem Maße an wie Geld, das im eigenen Land zum Bau von Straßen, Krankenhäusern oder Schulen ausgegeben wird und es leistet auch nicht den gleichen Beitrag zu langfristigem Wachstum.