V Kjótu každé 10% zvýšení příjmu na hlavu odpovídalo dohodnutému 1,4% snížení emisí. V Cancúnu každé 10% zvýšení příjmu odpovídalo1,6% redukci. Bude-li tento vzorec pokračovat po zbytek století a důraz se bude postupně přesouvat od historických hladin k cílům na obyvatele, ekonomické modely predikují, že žádná země neutrpí ztrátu převyšující 1 % současné diskontované hodnoty HDP (za předpokladu, že budou umožněny tržní mechanismy jako mezinárodní obchod). Ovšemže otázka, jak rozdělit ekonomickou zátěž globálního emisního směřování, je něco úplně jiného než otázka, jak environmentálně ambiciózní by celkové úsilí o potlačení změn klimatu mělo být. Jak ale pokračují jednání, tento přístup nám umožní vyhodnotit, zda je zátěž plynoucí z omezování negativních důsledků změny klimatu spravedlivě rozdělena, a posoudit, zda jednotlivé země nesou svůj díl odpovědnosti v době, kdy míří do Peru na Konferenci OSN o změně klimatu 2014. Níže uvedený graf porovnává příjmy na hlavu konkrétních zemí s redukcemi emisí, jichž se do roku 2020 zavázaly dosáhnout. Redukce každé ze zemí se měří ve vztahu ke konkrétní základně, která průměruje její skutečné emisní hladiny v roce 2005 s emisemi očekávanými v roce 2020, bez vlivu mezinárodního úsilí. Sklon přímky pozoruhodně odpovídá datům z Kjóta a Cancúnu, což naznačuje, že představa, co je férové, zůstává v průběhu času stabilní.
Im Kyoto-Protokoll kam jeder Anstieg des Pro-Kopf-Einkommens um 10 Prozent einer vereinbarten Emissionssenkung von 1,4 Prozent gleich. Im Rahmen der Übereinkunft von Cancún entsprach jeder Einkommensanstieg um 10 % einer Emissionskürzung von 1,6 Prozent. Wird dieses Muster über das verbleibende Jahrhundert beibehalten – wobei sich der Schwerpunkt schrittweise von Werten der Vergangenheit in Richtung Pro-Kopf-Ziele verschiebt – prognostizieren die ökonomischen Modelle, dass kein Land einen Verlust von mehr als 1 Prozent des GDP als abgezinsten Wert erleiden würde (unter der Annahme, dass Marktmechanismen wie der internationale Handel gestattet sind). Es besteht natürlich ein grundlegender Unterschied zwischen der Frage, wie man die wirtschaftliche Last einer bestimmten globalen Emissionsstrategie aufteilt und der Frage, wie ökologisch ambitioniert die allgemeinen Bemühungen zur Eindämmung Klimawandels sein sollen. Doch im Hinblick auf das Voranschreiten der Verhandlungen hilft dieser Ansatz bei der Einschätzung, ob die Last der Eindämmung der schädlichen Auswirkungen des Klimawandels gerecht verteilt ist. Überdies nützt er auch bei der Beurteilung, ob die einzelnen Länder im Vorfeld der im nächsten Monat in Peru stattfindenden UN-Klimakonferenz 2014 ihren Beitrag leisten. In der Graphik zu diesem Artikel wird das Pro-Kopf-Einkommen der Länder mit jenen Emissionssenkungen verglichen, die die Länder bis 2020 zugesichert haben. Die Emissionskürzung jedes Landes wird im Verhältnis zu einem bestimmten Ausgangswert ermittelt, der dem Durchschnittswert zwischen dem tatsächlichen Emissionsniveau im Jahr 2005 und den im Jahr 2020 zu erwartenden Emissionen ohne internationale Maßnahmen entspricht. Der Anstieg der Geraden stimmt in bemerkenswerter Weise mit den Daten aus dem Kyoto-Protokoll und der Vereinbarung von Cancún überein, woraus abzuleiten ist, dass der Eindruck dessen, was als fair betrachtet wird, über die Zeit stabil geblieben ist.