Znamená to, že chtějí-li rozvojové země realizovat SDG, budou se muset stále více spoléhat na vlastní zdroje. A Agenda 2030 skutečně s tímto úkolem počítá: prvním cílem SDG17 je „posílit mobilizaci domácích zdrojů… za účelem zlepšení domácí schopnosti výběru daní a dalších příjmů“. Otázka zní, jak toho docílit. Kvůli špatnému fiskálnímu řízení jsou rozvojové země – zejména v Africe, kde leží 27 z 28 nejchudších zemí světa – často sužované dluhovými krizemi a inflací, přičemž mnohé z nich jsou vydány na milost cyklům cen komodit. Výběr daní je pro tyto ekonomiky velkým problémem: daňové příjmy, které vyberou nízkopříjmové země, činí v průměru asi 10-20% HDP, oproti 40% HDP ve vysokopříjmových zemích. Významným důvodem je skutečnost, že tyto země mají rozsáhlé neformální ekonomiky; další důvod spočívá v tom, že málo investují do infrastruktury potřebné k implementaci osobních daní a místo toho spoléhají na daně z obratu, které se snáze zavádějí, ale mají nižší výnos. Když k tomu připočteme špatné nakládání s vybranými prostředky, zjistíme, že tyto země jsou chronicky neschopné poskytovat potřebné veřejné statky a služby, natožpak zajišťovat fiskální udržitelnost. Náš výzkum ukazuje, že účinnost výběru daní a síla rozpočtových soustav závisejí především na tom, do jaké míry omezují výkonnou moc politické instituce.
Das bedeutet, die Entwicklungsländer werden zur Umsetzung der Ziele für nachhaltige Entwicklung zunehmend auf ihre eigenen Ressourcen angewiesen sein. Und tatsächlich nimmt die Agenda 2030 diese Notwendigkeit vorweg: In den ersten Zeilen des Ziels Nr. 17 heißt es: „Die Mobilisierung einheimischer Ressourcen verstärken… um die nationalen Kapazitäten zur Erhebung von Steuern und anderen Abgaben zu verbessern.” Die Frage ist nur wie. Mangelhaftes Haushaltsmanagement bedeutet, dass Entwicklungsländer – insbesondere in Afrika, wo sich 27 der 28 ärmsten Länder der Welt befinden – oftmals unter Schuldenkrisen und Inflation leiden. Überdies sind viele dieser Länder dem Rohstoffpreiszyklus ausgeliefert. Die Steuererhebung gestaltet sich für diese Volkswirtschaften als große Herausforderung: im Schnitt belaufen sich die Steuereinnahmen einkommensschwacher Länder auf etwa 10 bis 20 Prozent des BIP, verglichen mit etwa 40 Prozent des BIP in einkommensstarken Ländern. Ein Hauptgrund dafür ist, dass die Schattenwirtschaft in diesen Ländern tendenziell große Ausmaße hat; ein weiterer Grund besteht darin, dass sie wenig in die Infrastruktur investieren, die zur Umsetzung einer persönlichen Besteuerung erforderlich ist und stattdessen auf Umsatzsteuern setzen, die zwar einfacher zu verwalten sind, aber weniger Einnahmen bringen. Hinzu kommt, dass die erhobenen Steuern mangelhaft verwaltet werden. Dadurch können in diesen Ländern die erforderlichen öffentlichen Güter und Dienstleistungen nicht bereitgestellt, geschweige denn die Tragfähigkeit der öffentlichen Finanzen sichergestellt werden. Unsere Untersuchungen zeigen, dass der Erfolg der Steuererhebung sowie die Stärke der Haushaltssysteme entscheidend davon abhängen, in welchem Maße der Exekutivgewalt durch politische Institutionen Grenzen gesetzt sind.