Zadruhé, musíme zrušit daňové úlevy, konkrétně díru v dědické dani v podobě zvýšené pořizovací hodnoty a sazbu u přenesených podílů, které prohlubují a upevňují majetkovou propast. Mohli bychom tak dát průchod stamiliardám dolarů nových daňových příjmů. Zatřetí, tyto nově nalezené daňové výnosy by se měly použít ke třem klíčovým účelům. Zaprvé je třeba, aby Amerika zajistila bezplatné komunitní vysoké školy, které rekvalifikují její pracující, z nichž mnohým vzala – nebo nakonec vezme – práci automatizace a další nové technologie. Zadruhé potřebujeme národní infrastrukturní program, moderní verzi Správy postupu prací prezidenta Franklina D. Roosevelta, který by dokázal zaměstnat mnohé z těch, kdo přišli o práci ve výrobě. Zatřetí je načase zřídit národní svěřenský fond pro studentské půjčky, které by pak měly být splatné z předem určeného podílu pozdějšího příjmu studenta po určený počet let. Studenti, kteří skončí s nízkými budoucími příjmy, by splatili méně, než si vypůjčili, což by ale kompenzovali ti s vyššími příjmy.
Zweitens müssen wir Steuererleichterungen – namentlich das Schlupfloch bei der Bemessungsgrundlage für die Erbschaftsteuer und für Ergebnisbeteiligungen von Kapitalverwaltern – abschaffen, die das Wohlstandsgefälle verbreitern und verfestigen. Dabei könnten wir hunderte von Milliarden Dollar an neuen Steuereinnahmen erschließen. Drittens sollten diese zusätzlichen Steuereinnahmen für drei zentrale Zwecke genutzt werden. Erstens muss Amerika gebührenfreie örtliche Community Colleges einrichten, um seine Arbeitnehmer umzuschulen, von denen viele durch die Automatisierung und andere neue Technologien arbeitslos gemacht wurden oder es irgendwann werden. Zweitens brauchen wir ein nationales Infrastrukturprogramm – eine moderne Version von Präsident Franklin D. Roosevelts Works Progress Administration –, das viele derjenigen beschäftigen könnte, die ihre Arbeitsplätze in der Industrie verloren haben. Und drittens ist es Zeit, einen nationalen Treuhandfonds für Studentenkredite einzurichten, die dann über eine festgelegte Zahl von Jahren mit einem vorgegebenen Anteil des späteren Einkommens der Studenten zurückzuzahlen wären. Studenten, die letztlich schlechter bezahlte Tätigkeiten ausüben, würden dabei weniger bezahlen, als sie an Krediten aufgenommen haben, aber das würde durch diejenigen mit einem höheren Einkommen ausgeglichen.