A opatření používaná ke zmírnění tohoto rizika, kupříkladu podávání nízkých dávek antibiotik za účelem prevence nemocí (a podpory růstu), vyvolávají krizi veřejného zdravotnictví, jelikož posilují rezistenci vůči antimikrobiálním lékům. Když k tomu připočteme děsivé podmínky, v nichž kvůli neochotě sektoru přijmout rozumné standardy žijí zvířata samotná, možná si začneme klást otázku, proč se tomuto sektoru vůbec umožnilo vyrůst do takových proporcí. Odpověď se skrývá v jeho oligopolní moci, která umožňuje průmyslovým producentům dobytka externalizovat skutečné sociální a environmentální náklady, jež poté musí hradit zaměstnanci a daňoví poplatníci. Skutečnost je taková, že existují i jiné způsoby, jak uspokojit světovou potřebu masa a mléčných výrobků. V Evropské unii by se musely změnit pouze dva klíčové prvky Společné zemědělské politiky (SZP), aby se drasticky zmírnila pokřivení v systému produkce.
Und Maßnahmen zur Beschränkung dieser Risiken wie die Vergabe geringer Dosen von Antibiotika zur Krankheitseindämmung (und Wachstumsbeschleunigung) führen zu einer öffentlichen Gesundheitskrise, indem sie die Resistenz gegen antibakterielle Arzneimittel fördern. Dazu kommen noch die schrecklichen Bedingungen, unter denen die Tiere selbst leiden, da sich die Industrie gegen vernünftige Tierschutzstandards sperrt. Alles in allem fragt man sich, wie es überhaupt möglich ist, dass diese Industrie so groß werden konnte. Der Grund dafür liegt in ihrer oligopolistischen Macht, die es industriellen Tierproduzenten ermöglicht, ihre wahren Umwelt- und Sozialkosten zu externalisieren und auf Arbeiter und Steuerzahler abzuwälzen. Tatsächlich gibt es andere Wege, den Bedarf der Welt an Fleisch und Milchprodukten zu decken. In der Europäischen Union müssten nur zwei Hauptbestandteile der Gemeinsamen Landwirtschaftspolitik geändert werden, um die Verwerfungen des Produktionssystems drastisch zu verringern.