Podle vlastních slov Komise vedlo krátkodobé rozhodování k „velmi malému snížení dopadu rybolovu. Pouze tři populace, na které se vztahují TAC (treska jednoskvrnná v Severním moři, treska tmavá v Severním moři a pakambaly rodu Lepidorhombus v Biskajském zálivu), se využívají v souladu se závazky učiněnými na Světovém summitu OSN o udržitelném rozvoji v Johannesburgu v roce 2002 v souvislosti s maximálním udržitelným výnosem. Pokračující trend stanovovat TAC na mnohem vyšší úrovni, než je doporučeno, znamená, že rybolov velmi riskuje. A co víc, mnoho těchto TAC je podstatně překročeno kvůli nedostatečnému vynucování předpisů.“
Den eigenen Worten der Kommission zufolge haben kurzsichtige Entscheidungen „die Folgen der Fischerei kaum verringert. Nur drei Bestände mit TAC (NordseeSchellfisch, Nordsee-Seelachs, Butte im Golf von Biskaya) werden nach den Empfehlungen über den höchstmöglichen Dauerertrag des Weltgipfels für nachhaltige Entwicklung von 2002 in Johannesburg bewirtschaftet. Durch die kontinuierliche Festsetzung der TAC weit über den empfohlenen Mengen wurden hohe Risiken bei der Fischerei in Kauf genommen, um so mehr, als viele TAC wegen unzulänglicher Überwachung deutlich überschritten werden.“