Totéž platí pro podniky. Zavádění globální ceny uhlíku – řekněme prostřednictvím uhlíkových daní nebo obchodování s emisními povolenkami – ale může být sociálně neudržitelné. Chudé a střední třídy mohou zjistit, že vyšší ceny uhlíkově náročného zboží a služeb si mohou stěží dovolit a výsledný pokles zaměstnanosti v uhlíkově náročných sektorech může zase připravit pracující o místa a komunity o ekonomickou základnu. Summit COP26 nebyl uspořádán tak, aby přinesl sociální předpoklady pro účinná opatření v oblasti klimatu. Zatřetí, úspěšná klimatická opatření vyžadují spravedlivé a inkluzivní rozhodovací postupy, do nichž se zapojí všechny jimi dotčené subjekty. Prohlásili už mnozí, že ti, které nastávající klimatická katastrofa postihne nejvíc, byli z vyjednávání na COP26 vyloučeni – a že držitelé moci (často starší, bělošští a privilegovaní muži) mají skrytý zájem, aby to tak zůstalo. Tento přístup oslabuje váhu těch, koho globální oteplování postihuje nejvíc – typicky mladých lidí z rozvojových zemí a kultur na okraji pozornosti. Jenže právě oni mají často přehled, místní znalost a především smysl pro naléhavost plynoucí z vyhlídky, že budou zcela bezprostředně čelit důsledkům změny klimatu.
Das Gleiche gilt für Unternehmen. Doch könnte sich die Umsetzung eines weltweiten Kohlenstoffpreises – etwa durch Kohlenstoffsteuern oder den Handel mit Emissionsrechten – als gesellschaftlich untragbar erweisen. Die Armen und die Mittelschicht könnten sich die höheren Preise für CO2-intensive Waren und Dienstleistungen womöglich kaum leisten, während der resultierende Beschäftigungsrückgang in CO2-intensiven Branchen zu Arbeitsplatzverlusten führen und Gemeinschaften ihre wirtschaftliche Basis entziehen könnte. COP26 war nicht darauf ausgelegt, die sozialen Voraussetzungen für effiziente Klimaschutzmaßnahmen zu schaffen. Drittens erfordern erfolgreiche Klimaschutzmaßnahmen eine faire und inklusive Entscheidungsfindung, sodass alle betroffenen Gruppen an den sie betreffenden Entscheidungen beteiligt sind. Viele haben geltend gemacht, dass die Verhandlungen im Rahmen des Klimagipfels gerade die von der kommenden Klimakatastropheam stärksten betroffenen Gruppen ausgeschlossen haben – und dass jene in Machtpositionen (häufig älter, weiß, männlich und privilegiert) ein Eigeninteresse daran haben, dass das so bleibt. Dieser Ansatz entmachtet diejenigen, die von der globalen Erwärmung am stärksten betroffen sind – in der Regel junge Leute aus den Entwicklungsländern und marginalisierte Kulturen. Doch verfügen diese häufig über die Erkenntnisse, das Ortswissen und vor allem das Gespür für Dringlichkeit, die mit der Aussicht einhergehen, den unmittelbaren Folgen des Klimawandels ausgesetzt zu sein.