Navíc břemeno prokazování, že dané jednání je bezpečné, by nemělo být na straně veřejnosti, která může být poškozena, ale spíše na průmyslu, který má z dané činnosti zisk. Ale klimatická politika v bohatých zemích -- v té míře v jaké vůbec existuje -- není postavena na opatrnosti, ale spíše na analýze "cost-benefit" -- která hledá způsob jednání, o kterém si ekonomové myslí, že bude mít nejmenší dopad na náš HDP. Takže spíše než se ptát, jak si opatrnost žádá, co můžeme co nejrychleji abychom se vyhnuli možné katastrofě, klademe bizarní otázky jako : "Do kdy nejdéle můžeme čekat, než začneme opravdu snižovat emise? Můžeme to odsunout do roku 2020, 2030, 2050?"
Noch offenkundiger ist, dass die Bürde, die Sicherheit einer Methode zu beweisen, nicht der Allgemeinheit angelastet werden sollte, die dadurch Schaden erleiden würde, sondern der Industrie, die davon profitieren würde. Aber die Klimapolitik in der reichen Welt - soweit es eine gibt - basiert nicht auf Vorsicht, sondern auf Kosten-Nutzen-Analysen - um die Vorgehensweise zu finden, von der die Ökonomen glauben, dass sie die geringste Auswirkung auf unser BIP haben wird. Anstatt also zu fragen, so wie es die Vorsicht verlangen würde, was wir so schnell als möglich tun könnten um potentielle Katastrophen zu vermeiden, stellen wir bizzare Fragen wie diese: "Was ist der letztmögliche Moment, den wir abwarten können, bis wir ernsthaft beginnen, unsere Emissionen zu reduzieren? Können wir es bis 2020, 2030, 2050 aufschieben?"