Vlády bývají organizované podle témat devatenáctého či dvacátého století, jako jsou diplomacie obrana, vnitřní bezpečnost a finance, nikoliv podle výzev jedenadvacátého století, jako je udržitelný rozvoj. Většinou nejsou schopné osvojit si vyspělé vědecké znalosti, aby dokázaly ochránit své občany nebo se účastnit globálních jednání o problematice klimatu, vody, energie, biodiverzity a podobně. Svět by měl reagovat třemi způsoby. Zaprvé bychom měli vzít vážně potřebu nové dohody ohledně změny klimatu, až letos v prosinci započnou globální jednání na indonéském ostrově Bali. Slabý a jen částečně realizovaný Kjótský protokol vyprší v roce 2012 a svět potřebuje mnohem rozhodnější rámec, který stanoví pevný cíl stabilizace skleníkových plynů do roku 2050 tím, že zahrne dohody o ukončení odlesňování tropických pralesů, rozvoji vysoce účinných automobilů a přechodu k elektrárnám vypouštějícím nízké množství CO2. Zadruhé bychom měli zřídit vědecké obdoby IPCC pro další globální výzvy, včetně celosvětového úbytku biodiverzity, desertifikace a nadměrného rybaření ve světových mořích. V každé z oblastí široká veřejnost i světové vlády jen matně rozpoznávají globální krizi. Vlády sice podepsaly smlouvy o omezení škod, ale svými činy se těchto slibů nedrží s naléhavostí, jíž je zapotřebí, a to proto, že zčásti nerozumějí vědeckým výzvám tvořícím jádro těchto problémů.
Regierung neigen dazu, sich an Themen des 19. oder 20. Jahrhundert wie Diplomatie, Verteidigung, internaler Sicherheit und dem Finanzwesen auszurichten, und nicht an Herausforderungen des 21. Jahrhunderts wie nachhaltiger Entwicklung. Sie sind überwiegend nicht in der Lage, fortschrittliche wissenschaftliche Erkenntnisse zu nutzen, um ihre Bürger zu schützen oder sich an globalen Verhandlungen über die Herausforderungen des Klimas, Wassers, der Energie, Biodiversität usw. zu beteiligen. Die Welt sollte hierauf auf drei Arten reagieren. Erstens sollte sie, wenn im Dezember auf Bali (Indonesien) die weltweiten Verhandlungen beginnen, die Notwendigkeit einer neuen Übereinkunft zum Klimawandel ernst nehmen. Das schwache und nur in Teilen umgesetzte Kyotoprotokoll läuft 2012 aus, und die Welt braucht ein sehr viel stärkeres Rahmenwerk – eines, dass ein entschiedenes Ziel zur Stabilisierung des Ausstoßes von Treibhausgasen bis 2050 vorgibt und dabei Vereinbarungen zur Beendigung der Abholzung der Tropenwälder, der Entwicklung Treibstoff sparender Autos und zur Umstellung auf Kraftwerke mit niedrigem CO2-Ausstoß einbezieht. Zweitens sollten wir IPCC-artige wissenschaftliche Prozesse für weitere globale Herausforderungen wie etwa den Verlust der globalen Artenvielfalt, das Vordringen der Wüsten und die Überfischung der Ozeane einleiten. In jedem dieser Bereiche ist der breiten Öffentlichkeit und den Regierungen weltweit die globale Krise nur schemenhaft bewusst. Die Regierungen haben Verträge unterzeichnet, um die Schäden zu begrenzen, doch sie handeln nicht mit dem erforderlichen Nachdruck – teilweise, weil sie die grundlegenden wissenschaftlichen Herausforderungen nicht verstehen.