Nejsou tudíž uzpůsobené k podchycení spletitých účinků, jež mají systematické politiky či systémové šoky na rozložení bohatství a nerovnost, a tedy na agregátní poptávku. Bez takových poznatků se lze jen dohadovat, zda je silný měnový růst odrazem opatrnostního spoření kvůli zvýšení nerovnosti, inflačního fiskálně-monetárního šoku anebo obojího. To je obzvlášť problematické ve světě, kde centrální banky masivně rozšiřují měnovou bázi prostřednictvím nákupů aktiv za vysoké ceny od skupinky relativně bohatých a informovaných investorů. Klíčovou roli v prognózách budoucí inflace mají očekávání a ta jsou podle všeho pevně ukotvena na nízkých úrovních. Jenže co když jsou teď tato očekávání, po tolika letech velice nízké inflace, zahleděná spíš do minulosti než do budoucnosti? Jelikož strach z inflace se z většiny radarů vytratil, je snad pochopitelné, aby se aktuální vzestupy cen považovaly za ryze přechodné.
Insofern sind sie nicht geeignet, die komplexen Auswirkungen abzubilden, die systematische Maßnahmen oder systemische Erschütterungen auf Vermögensverteilung und Ungleichheit und damit auf die Gesamtnachfrage haben. Ohne dieses Wissen lässt sich nur raten, ob das starke Geldmengenwachstum durch die erhöhte Ungleichheit bedingte Vorsorgeansparungen, eine inflationäre fiskal- und geldpolitische Erschütterung oder beides widerspiegelt. Dies ist besonders problematisch in einer Welt, in der die Notenbanken die Geldbasis enorm ausweiten, indem sie einer kleinen Gruppe relativ vermögender und gut informierter Anleger zu hohen Preisen Vermögenswerte abkaufen. Die Schlüsselrolle bei Vorhersagen über die künftige Inflation spielen die Erwartungen, und diese scheinen fest auf niedrigem Niveau verankert zu sein. Doch was ist, wenn diese Erwartungen nach so vielen Jahren sehr niedriger Inflation inzwischen mehr rückwärts- als vorwärtsgerichtet sind? Da die Inflationsangst von den meisten Radarschirmen verschwunden ist, ist es vielleicht verständlich, dass die jüngsten Preiserhöhungen als rein vorübergehend betrachtet werden.