Jejich úvaha je jasná (ač ji politici zřídka jasně formulují): zatímco ztráta tržní důvěry v solventnost britského státu by téměř s jistotou vyvolala depresi, inflaci překračující cíl lze napravit za relativně snesitelnou cenu na úkor životních úrovní (byť vyšší, než by měla být). Přijmeme-li pro účely argumentace přesvědčivost této logiky (a soudržnost jí nemohou upřít ani její kritici), bylo by pošetilé zlehčovat riziko pádivé inflace a bagatelizovat hospodářskou a sociální újmu, již by zapříčinila. Do té míry, do jaké je tolerance inflace překračující cíl také odrazem touhy obrousit reálnou hodnotu veřejných i soukromých dluhů, by se mohly prudce zvýšit tržní úrokové sazby, čímž by se zadlužené vlády a domácnosti ocitly v ještě větší patálii. Mnozí komentátoři jsou přesvědčeni, že meze obřích státních rozpočtů přinutí vlády spoléhat na inflaci. Je-li tomu tak, je lepší postupovat transparentně, ne jako Bank of England. Řečeno jednoduše, abychom inflační očekávání účinně zakotvili, inflační cíle musejí být realistické.
Der Gedanke dahinter ist klar (wenn auch selten von den Politikern eindeutig dargelegt): Während ein Verlust des Marktvertrauens in die Zahlungsfähigkeit des britischen Staates höchstwahrscheinlich eine Depression auslösen würde, kann eine Inflation, die über dem Ziel liegt, relativ erträglich auf Kosten des Lebensstandards berichtigt werden (obwohl die Kosten höher sind, als sie es hätten sein sollen). Auch wenn man die Schlüssigkeit dieser Logik einmal als gegeben annimmt (und selbst ihre Kritiker könnten ihre Stimmigkeit kaum bestreiten), wäre es unklug, das Risiko einer davongaloppierenden Inflation zu unterschätzen und den durch sie verursachten wirtschaftlichen wie gesellschaftlichen Schaden herunterzuspielen. Sofern die Inkaufnahme einer Inflation über dem Zielwert auch den Wunsch widerspiegelt, den realen Wert der öffentlichen und privaten Schulden zu senken, könnten die Marktzinsen in die Höhe schnellen, was verschuldete Staaten und Privathaushalte in noch größere Schwierigkeiten brächte. Viele Kommentatoren glauben, dass die gewaltigen Haushaltsbeschränkungen der Regierungen sie dazu zwingen werden, sich auf die Inflation zu verlassen. Ist dies der Fall, dann ist es besser, dies – anders als die Bank of England – transparent zu machen. Einfach ausgedrückt: Um Inflationserwartungen effektiv zu verankern, müssen die Inflationsziele realistisch sein.