Všechny tyto problémy vyžadují různé metody otevření cesty pro růst. Potřebujeme selektivní, dobře zacílené reformy, nikoliv dlouhé výčty položek. Země se potýkají s problémy, když nevyužívají období rychlého růstu k upevňování svých institucionálních základů. Vyztužovat potřebují především dva typy institucí: instituce zaměřené na řešení konfliktů, aby se zvyšovala odolnost zemí vůči externím šokům, a instituce, které podporují diverzifikaci produkce. V Africe na konci 70. let růst zkolaboval kvůli slabosti těch prvních, v Latinské Americe uvadl po první půlce 90. let kvůli slabosti těch druhých. Tento způsob přemýšlení má obrovské důsledky pro koncepci vhodných globálně ekonomických úprav. Hirschman by se zhrozil nad rozsahem vměšování do domácí tvorby politik, jehož se v současnosti dopouštějí Světová obchodní organizace nebo Mezinárodní měnový fond. Coby mezinárodní byrokracie se zálibou v „osvědčených postupech“ a společných standardech se tyto instituce žalostně nehodí k úkolu spočívajícímu v hledání novátorských, jedinečných cest vhodných pro konkrétní okolnosti té či oné země.
Zur Lösung dieser Probleme und der Erzeugung von Wachstum bedarf es unterschiedlicher Methoden. Gefragt sind selektive, zielgerichtete Reformen und nicht ellenlange Aufgabenlisten. Länder kommen in Schwierigkeiten, wenn sie Zeiten hohen Wachstums nicht zur Stärkung ihrer institutionellen Grundlagen nützen. Zwei Arten von Institutionen müssen dabei besonders berücksichtigt werden: Erstens die Institutionen des Konfliktmanagements, um die Widerstandskraft von Ökonomien gegenüber externen Schocks zu stärken und, zweitens, Institutionen zur Förderung der Diversifizierung in der Produktion. In Afrika brach das Wachstum in den späten 1970er Jahren aufgrund der Schwäche der erstgenannten Institutionen ein und in Lateinamerika ebbte das Wachstum in der ersten Hälfte der 1990er Jahre aufgrund der Schwäche der an zweiter Stelle genannten Institutionen ab. Diese Erkenntnisse haben weitreichende Auswirkungen auf die Konzeption eines tauglichen globalen Wirtschaftsgefüges. Hirschman wäre angesichts des Ausmaßes, in dem sich Welthandelsorganisation oder der Internationale Währungsfonds in die internen strategischen Entscheidungen der Länder einmischen, entsetzt gewesen. Als internationale, bürokratisch organisierte Einrichtungen mit einem Faible für „Best Practices“ und gemeinsame Normen sind diese Institutionen denkbar ungeeignet, innovative, individuelle Lösungswege zu suchen, die den Bedürfnissen der einzelnen Länder gerecht werden.