Tento obrat v politice se v očích většiny centrálních bankéřů zrodil z nutnosti, nikoliv z vlastního rozhodnutí. A zdaleka nebyl dokonalý. Fed věděl, že není v jeho moci podpořit skutečné hospodářské zotavení přímo prostřednictvím fiskální politiky, zmírňovat strukturální překážky inkluzivnímu růstu ani bezprostředně zvyšovat produktivitu. Tyto věci byly hájemstvím jiných aktérů, kteří postrádali politickou autonomii Fedu, a neschopnost hluboce rozpolceného Kongresu schválit tato expanzivní opatření je proto odsunulo na vedlejší kolej. (Neshody posléze vedly ke třem „shutdowns“, výpadkům v chodu americké státní správy.)
Dieser politische Ansatz war in den Augen der meisten Zentralbanker keine Frage der freien Wahl, sondern der Notwendigkeit. Und er war alles andere als perfekt. Die Fed wusste, dass sie nicht in der Lage sein würde, eine echte wirtschaftliche Erholung direkt über die Fiskalpolitik zu fördern, strukturelle Hindernisse für ein integratives Wachstum abzubauen oder die Produktivität direkt zu steigern. Dies war den anderen politischen Akteuren vorbehalten, die allerdings nicht die politische Autonomie der Fed hatten und durch die Unfähigkeit eines tief gespaltenen Kongresses, solche expansiven Maßnahmen zu billigen, ins Abseits gerieten. (Diese Meinungsverschiedenheiten führten in der Folge zu drei Schließungen der US-Regierung.)