Jejich úpadek nepramenil z nějaké náhlé změny pracovních zákonů ani z epidemie lenosti v krizových státech. Změnily se jen měnové podmínky. Druhý typ vysvětlení se v podstatě rovná postesknutí, že Evropa měla mít lepší vedoucí představitele: muže a ženy, kteří lépe rozumí ekonomice a uskutečňují lepší hospodářskou politiku. Nesprávná hospodářská politika – nejen úsporná opatření, ale i pomýlené takzvané strukturální reformy, které prohloubily nerovnost, a tím dále oslabily celkovou poptávku a potenciální růst – bezpochyby situaci zhoršila. Eurozóna však byl politický projekt, u něhož bylo zákonité, že hlas Německa bude znít velmi silně. Každý, kdo v poslední třetině minulého století jednal s německými politiky, měl znát pravděpodobný výsledek. A co je ze všeho nejdůležitější, s nástroji, které byly k dispozici, by prosperitu eurozóny nezajistil ani ten nejgeniálnější ekonomický mág.
Ihr Niedergang lag nicht etwa an plötzlichen Veränderungen ihres Arbeitsrechts oder an grassierender Faulheit in den Krisenländern. Was sich geändert hatte, war die Währungssituation. Die zweite Art von Erklärungen läuft auf den Wunsch hinaus, Europa solle besser geführt werden: von Männern und Frauen, die ein besseres Verständnis für Wirtschaft haben und bessere Maßnahmen durchführen. Durch fehlerhafte Politik – nicht nur Sparmaßnahmen, sondern auch die falschen sogenannten Strukturreformen, die die Ungleichheit vergrößerten und damit die Gesamtnachfrage und das potenzielle Wachstum verringerten – wurde die Lage zweifellos verschlimmert. Aber die Eurozone war ein politisches Arrangement, innerhalb dessen Deutschland unweigerlich eine laute Stimme haben würde. Jeder, der in den letzten dreißig Jahren mit deutschen Politikern zu tun hatte, hätte die wahrscheinliche Entwicklung vorhersehen können. Wichtiger noch ist, dass mit den verfügbaren Mitteln nicht einmal das brillanteste Wirtschaftsgenie der Eurozone hätte Wohlstand bringen können.