Od vyspělých zemí se bude žádat, aby výrazným tempem omezovaly své emise CO2, zatímco emise rozvojových zemí budou moci narůstat, aby umožnily rychlý hospodářský růst, jímž tyto země dohánějí náskok vyspělých zemí. Cílem je neznemožňovat emise rozvojových zemí, které souvisejí s růstem, ale zpomalit jejich přírůstky a nakonec jejich trend obrátit, až tyto země zbohatnou. Nejlepším způsobem jak tuto strategii realizovat je ve vyspělých zemích využít „systému obchodování s uhlíkovými kredity“, kdy každá země dostane určité množství uhlíkových kreditů, které určí její povolenou hladinu emisí. Pokud země svůj emisní strop překročí, musí nakoupit dodatečné kredity od dalších zemí, jimž se podařilo mít emise nižší, než jsou jejich povolené úrovně. Vyspělá země by ale také mohla podniknout mitigační opatření v rozvojovém světě a tím si vydělat dodatečné kredity v plné hodnotě svých mitigačních snah (čímž by si zajistila možnost vyšších emisí doma). Takový systém by vyvolal podnikatelské hledání nízkonákladových mitigačních příležitostí v rozvojových zemích, poněvadž bohaté země by si snižováním emisí v zahraničí chtěly zajistit nižší výdaje. Mitigace by se ve výsledku zefektivnila a tytéž výdaje vyspělých zemí by vedly k větším redukcím globálních emisí. Co se rozvojových zemí týče, ty by sice neměly explicitní kredity ani cíle, dokud nedospějí do postavení vyspělé země, ale věděly by, že do globálního systému restrikcí budou jednou zahrnuty (řekněme, až jejich uhlíkové emise dosáhnou průměrné úrovně vyspělých zemí).
Die Industrieländer müssen ihre CO2-Emissionen substanziell verringern, während die Emissionen in den Entwicklungsländern steigen können, um ihnen einen Aufholprozess hinsichtlich des Wirtschaftswachstums zuzugestehen. Das Ziel ist nicht, die wachstumsbedingten Emissionen der Entwicklungsländer zu verhindern, sondern ihren Anstieg zu verlangsamen und die Verhältnisse letztlich umzudrehen, wenn es diese Länder zu mehr Wohlstand gebracht haben. Die beste Möglichkeit, diese Strategie umzusetzen, ist ein „Emissionshandelsystem“ in den Industrieländern, wobei jedes Land eine gewisse Anzahl an Emissionszertifikaten zuerkannt bekommt, um die für dieses Land zulässigen Emissionswerte zu festzulegen. Überschreitet ein Land diesen Wert, muss es sich von Ländern, deren Emissionswerte niedriger als die zulässige Höchstgrenze liegen, zusätzliche Zertifikate kaufen. Allerdings könnte eine Industrieland auch durch Bemühungen zur Eindämmung des CO2-Ausstoßes zusätzliche Zertifikate im Wert dieser Bemühungen erhalten (wodurch im eigenen Land wieder höhere Emissionswerte möglich wären). Ein derartiges System würde die unternehmerisch motivierte Suche nach kostengünstigen Eindämmungsmöglichkeiten in den Entwicklungsländern begünstigen, weil es reiche Länder bevorzugen würden, durch die Verringerung der Emissionen in anderen Ländern weniger zu zahlen. Die Eindämmung wäre effizienter und die gleichen Ausgaben der Industrieländer würden zu einer verstärkten Reduktion der globalen Emissionen führen. Die Entwicklungsländer hätten keine expliziten Zertifikate oder Emissionsziele, bis sie zu den Industrieländern aufschließen, aber sie wüssten, dass sie zu einem gewissen Zeitpunkt (wenn ihre CO2-Emissionen beispielsweise die durchschnittlichen Werte der Industrieländer erreichen) in das weltweite Beschränkungssystem aufgenommen würden.