Podobný obrázek převažuje i v celosvětovém měřítku. Mobilizace domácích zdrojů, peníze zasílané domů lidmi pracujícími v zahraničí, soukromé dluhy, majetkové toky i příspěvky od filantropů dnes dalece přesahují oficiální rozvojovou pomoc. Soukromé toky už nejsou doplňkem rozvojové agendy, nýbrž jejím hybatelem. Velká část lidí působících v oblasti rozvojové politiky nicméně zůstává zaseknutá ve vzdálené minulosti. Například politici trvají na důležitosti „partnerství veřejného a soukromého sektoru“ a tvrdí, že se soukromý sektor musí „učit pracovat se sektorem veřejným“.
Auch anderswo auf der Welt sind die Verhältnisse ähnlich. Die offizielle, internationale Entwicklungshilfe wird durch inländische Ressourcenmobilisierung, Rückzahlungen von Gastarbeitern, privaten Kredit- und Eigenkapitalflüssen sowie philanthropischen Zuwendungen weit übertroffen. Private Kapitalflüsse sind nicht länger der Schwanz, sondern der Hund, der mit der Entwicklungsagenda wedelt. Trotzdem sind große Teile der entwicklungspolitischen Gemeinschaft in der fernen Vergangenheit stecken geblieben. Politiker bestehen beispielsweise auf der Wichtigkeit „öffentlich-privater Partnerschaften“ und argumentieren, der private Sektor müsse „lernen, mit dem öffentlichen Sektor zusammenzuarbeiten“.