S tím, jak stárnu, přestávám pomalu chápat, proč je to tak důležité, ale mužští příslušníci našeho druhu, člověka vědeckého, zřejmě vědí, co činí. Nejmladší členové našeho sboru trpí obsedantním nutkáním trávit v práci dvacet hodin denně sedm dní v týdnu jen proto, aby porazili svého (namnoze iluzorního) konkurenta. Vzpomene si na ně vůbec někdo za deset, patnáct let? Většina žen v základním výzkumu však zůstává k těmto hrám od samého počátku chladná. Druhým pozorovaným modelem mužského chování je otcovražedný imperativ - snad nehanebnější a nejatavističtější základní instinkt, který dodnes přežívá kdesi v zadní části lidského mozku. Muže jako by nepřestávala pronásledovat myšlenka, že je třeba vytlačit své učitele, zapudit předchozí generaci kamsi do divočiny a etablovat se jako vůdčí element tlupy. Vědecké pracovnice jsou naopak mnohem více kolegiální. V ústavu, kde působím, pracuje jistý zasloužilý vědec - velmi laskavý pán a uznávaný badatel.
Mit zunehmendem Alter bin ich mir nicht mehr sicher, warum das so wichtig sein soll, aber die männlichen Mitglieder unserer Spezies scheinen von der Wichtigkeit dieses Vorhabens überzeugt zu sein. Die meisten jungen männlichen Mitglieder des universitären Lehrkörpers verspüren den Drang sieben Tage in der Woche 20 Stunden zu arbeiten, um sicherzustellen, dass damit ein (manchmal gar nicht existierender) Konkurrent übertrumpft wird. Wen wird das in 10 oder 15 Jahren kümmern? Die meisten Frauen in der Grundlagenwissenschaft scheinen an solchen Spielchen hingegen überhaupt nicht interessiert zu sein. Die zweite männliche Verhaltensweise ist ein Zwang mit vatermörderischer Komponente, der vielleicht zu den beschämendsten und atavistischen Urinstinkten gehört, die in irgendeinem archaischen Teil unseres Gehirnes schlummern. Männer scheinen von der Vorstellung besessen zu sein, dass man seinen Förderer irgendwie verdrängen und die Altvorderen gewissermaßen in die Wüste schicken muss, um sich selbst zum Anführer zu machen. Wissenschafterinnen scheinen sich viel kollegialer zu verhalten. An meinem Institut gibt es einen Professor, der zu den nettesten und besten Forschern hier zählt.