Nové členské země učinily v posledních letech nepochybně obrovský ekonomický pokrok. S výjimkou České republiky zaznamenaly v letech 1997-2001 všechny přistupující země reálný růst HDP, který je o hodně vyšší než průměr patnáctičlenné EU, s průměrným meziročním nárůstem mezi 3,3 procenty u Slovenské republiky až po 6,1 procenta u Lotyšska. Odhady pro období 2003-06 jsou přitom v podobném rozpětí (3-6,3 %), a to i přes předpovědi, že ekonomické podmínky budou obtížnější a že se bude zvětšovat rozdíl mezi pobaltskými státy s jejich velkou výkonností a ostatními přistupujícími zeměmi. Díky těmto návrhům lze reagovat na nárůst rozdílů po rozšíření: peníze se soustředí do nejméně rozvinutých regionů a dostatečné zdroje jsou přidělovány o mimokonvergentní priority. Kromě tohoto „dvojsměrného“ přístupu zcela podporuji cíl dát politiku soudržnosti do služeb Lisabonské strategie. Politika soudržnosti je pro to, aby se evropská ekonomie stala více konkurenceschopnou, nepostradatelná. I když zakončení jednání o přistoupení představuje pro nové členské státy významný úspěch, proces přechodného období tím ještě nekončí2. Některé tyto státy se ještě nevzpamatovaly z kata-strofi ckého poklesu HDP na počátku Výzvy plynoucí z rozšíření
Unbestreitbar hat die Wirtschaft der neuen Mitgliedstaaten in den letzten Jahren große Fortschritte gemacht. Außer der Tschechischen Republik haben alle Beitrittsländer ein reales BIP-Wachstum erzielt, das weit über den Vergleichszahlen für die EU-15 liegt; das beginnt mit einer Wachstumsrate von 3,3 % in der Slowakischen Republik und endet mit 6,1 % in Lettland. Die Wachstumsprognosen für den Zeitraum 2003-2006 liegen zwischen 3 % und 6,3 %, obwohl damit zu rechnen ist, dass die ökonomischen Rahmenbedingungen sich verschlechtern und die Diskrepanzen zwischen den sehr guten Ergebnissen der baltischen Staaten und denen der anderen Beitrittsländer zunehmen werden. Die Vorschläge sind die richtige Antwort auf die Zunahme der Disparitäten, die mit der Erweiterung einhergehen wird, denn sie beinhalten eine Konzentration der Mittel auf die weniger entwickelten Gebiete und sehen dennoch ausreichende Mittel für die Regionen außerhalb des Konvergenzziels vor. Über diesen zweigleisigen Ansatz hinaus trage ich uneingeschränkt das Ziel mit, die Kohäsionspolitik in den Dienst der Strategie von Lissabon zu stellen. Wenn wir die Wettbewerbsfähigkeit der europäischen Wirtschaft steigern wollen, gibt es zur Kohäsionspolitik keine Alternative. Obwohl der Abschluss der Beitrittsverhandlungen einen großen Erfolg für die neuen Mitgliedstaaten bedeutet, ist der Prozess der Anpassung noch nicht abgeschlossen (3). Einige Die Herausforderungen der Erweiterung