V důsledku toho se publikum odvrací. Znechucení lidí z politiků nebylo v Evropě, v USA ani v Japonsku od 30. let nikdy tak velké. Je to nebezpečný vývoj, poněvadž podobné názory mohou vyústit až ve znechucení z liberální demokracie jako takové. Patří tedy budoucnost klaunům, anarchické blogosféře, antipolitikům a populistickým šoumenům, kteří baví masy vtipy, jízlivostmi a indiskrétnostmi pronášenými na televizních kanálech, jež někteří z nich ve skutečnosti vlastní? Je-li úspěch televizního rozumbrady s červeným gumovým nosem ťafkou nudným a podlézavým moderátorům, pak je politický úspěch, který v posledních letech zaznamenávají baviči, demagogové a veřejné postavy dělající ze své netaktnosti klad políčkem do tváře profesionální politické vrstvy, nad níž tito lidé vyjadřují opovržení. Nedávné znovuzvolení velkého šoumena Silvia Berlusconiho je toho dokonalým příkladem. A třebaže se mu nikdo z aspirujících kandidátů na prezidentský úřad v USA nemůže v jeho fanfarónství vyrovnat, podobné trendy jsou patrné i tam. John McCain dokázal porazit své konvenčnější republikánské soupeře tím, že jevil zdání naprosté odlišnosti: neřízené střely, která si říká, co chce, tvrdého chlapíka s vědoucím mrkáním idola starších dam.
Aus diesem Grunde wendet sich die Öffentlichkeit ab. Seit den 1930er Jahren war die Abscheu der Öffentlichkeit vor Politikern in Europa, den USA und Japan nicht mehr so groß wie jetzt. Das ist gefährlich, da derartige Gefühle in eine Abscheu vor der liberalen Demokratie selbst umschlagen könnten. Gehört die Zukunft den Clowns, der anarchischen Blogosphäre, den Antipolitikern und populistischen Propagandisten, die die Massen mit ihren Witzen, Verunglimpfungen und Indiskretionen auf den Fernsehsendern unterhalten, die manchen von ihnen sogar selbst gehören? Wenn der Erfolg eines Fernsehexperten mit roter Gumminase einen Tadel für die langweiligen und katzbuckelnden Moderatoren ist, ist der politische Erfolg von Entertainern, Demagogen und Personen des öffentlichen Lebens, die aus ihren Indiskretionen eine Tugend machen, ein Schlag ins Gesicht der professionellen politischen Klasse, die sie zu verabscheuen beteuern. Die jüngste Wiederwahl des großen Showmans Silvio Berlusconi illustriert dies perfekt. Obwohl keiner der aktuellen Kandidaten für das Amt des US-Präsidenten im Hinblick auf seine Blödheit an ihn herankommt, sind ähnliche Trends deutlich zu erkennen. John McCain ist es gelungen, seine konventionelleren republikanischen Rivalen zu schlagen, indem er völlig anders zu sein schien als sie: ein Außenseiter, der verdammt noch mal sagt, was er will, ein harter Kerl mit dem wissenden Augenzwinkern eines alten Charmeurs.