Historické precedenty naznačují, že donucování nesourodých států a národů, aby se sjednotily pod společnou myšlenkou – ať už to byl komunismus v Sovětském svazu, socialismus v Jugoslávii nebo společná měna v eurozóně –, vyvolává odstředivé síly, které se mohou stát spouštěcím mechanismem rozpadu unie. Přístup k integraci založený na tezi „jedna velikost padne všem“ je jednoduše neudržitelný. Nejenže se však eurozóna dopouští stejných chyb jako jiné unie; ona dokonce opakuje i vlastní omyly. Pětadvacet ze sedmadvaceti vlád EU se sice dohodlo na „fiskálním kompaktu“, jehož cílem je vynutit na členských státech fiskální disciplínu, avšak neexistuje žádná záruka, že vlády tato pravidla neporuší stejně, jako porušily pravidla daná Maastrichtskou smlouvou. Ačkoliv navíc měnová politika typu „jedna velikost padne všem“ přispěla k nadměrné zadluženosti Řecka i k bublině na trhu nemovitostí ve Španělsku, lídři eurozóny se důsledně snaží nastavit úrokové sazby na novou společnou hodnotu například tím, že nutí držitele řeckých dluhů k přijetí „sestřihu“ (odepsání jistiny).
Historisch ist erwiesen, dass Zentrifugalkräfte entstehen, wenn unterschiedliche Nationen und Staaten unter eine einzige Idee gezwungen werden – sei es der Kommunismus in der Sowjetunion, der Sozialismus in Jugoslawien oder eine gemeinsame Währung in der Eurozone. Diese Kräfte können den Zusammenbruch der Union auslösen. Ein Euro für alle ist einfach kein zukunftsfähiger Ansatz. Aber die Eurozone wiederholt nicht nur einfach die Fehler anderer Unionen, sie wiederholt auch die eigenen. Obwohl sich 25 der 27 Regierungen der EU auf den Fiskalpakt einigten, der den Mitgliedsstaaten Fiskaldisziplin auferlegen soll, gibt es keine Garantie, dass sie die Regeln nicht brechen werden, genauso, wie sie die Kriterien von Maastricht missachtet haben. Und obwohl die Einheits-Währungspolitik zu Griechenlands horrender Verschuldung und zu Spaniens Immobilienblase beigetragen hat, haben die Staats- und Regierungschefs der Eurozone wiederholt versucht, die Zinssätze anzugleichen, zum Beispiel, indem sie Inhaber griechischer Schuldverschreibungen dazu veranlassten, Sicherheitsabschläge zu akzeptieren (Abschreibungen auf die Kapitalsumme).