Výzkumná data Světové banky například naznačují, že se průměrné výdaje indických domácností zvyšovaly od počátku 90. let pouze o 1,5% ročně, z čehož vyplývá, že v roce 2010 utratil průměrný Ind 720 dolarů. Údaje o státních důchodových účtech za poslední dvě desetiletí však ukazují roční průměrný růst o 4,5%, což v přepočtu znamená, že výdaje na obyvatele činily v roce 2010 průměrně 1673 dolarů – to je zhruba dvaapůlkrát více, než činí odhad Světové banky. Výzkumná data Světové banky navíc odhadují, že indická střední vrstva čítá zhruba 90 milionů lidí, přestože je v zemi více než 900 milionů uživatelů mobilních telefonů a 40 milionů automobilů. Tyto rozpory odrážejí významné nesrovnalosti v měření, které mohou v indickém případě dosahovat řádu stamilionů osob. Třetím velkým problémem je využívání odhadů PPP měřených v národních měnách k přeměně výzkumných dat v odhady globální chudoby, které zohledňují rozdíly v životních nákladech mezi jednotlivými zeměmi. Jelikož jsou konverze používané v současné době Světovou bankou založené na mezinárodním cvičení, které se uskutečnilo v roce 2005, nedokážou zohlednit nedávné faktory, jež se významně dotýkají chudých a zranitelných lidí, například mnohem vyšší ceny základních potravin. Konverze PPP mají navíc v některých zemích jen malý význam, zejména v Číně. Místo aby Čína povolila výzkum cen v náhodném vzorku míst (což je podmínka přesnosti), omezila sběr dat na několik městských oblastí.
Zum Beispiel geht aus den Erhebungen der Weltbank hervor, dass die Pro-Kopf-Haushaltsausgaben in Indien seit Beginn der 1990er Jahre nur um 1,5 Prozent pro Jahr gestiegen sind, woraus folgt, dass die Inder 2010 durchschnittlich pro Kopf 720 Dollar ausgegeben haben. Aber aus nationalen Einkommenserhebungen geht für die vergangenen zwei Jahrzehnte ein jährlicher Anstieg von durchschnittlich 4,5 Prozent hervor, das bedeutet Pro-Kopf-Ausgaben von 1.673 Dollar für 2010 – ungefähr 2,5 Mal höher als die Schätzungen der Weltbank. In änhlicher Weise schätzt die Weltbank, dass circa 90 Millionen Personen in Indien zum Mittelstand gehören, obwohl es 900 Millionen Handynutzer und 40 Millionen Fahrzeuge gibt. Aus diesen Widersprüchen gehen erhebliche Unterschiede bei der Bewertung hervor, im Falle Indiens könnte das eine Größenordnung von hundert Millionen Menschen bedeuten. Die dritte wichtige Herausforderung bei der Verwendung der Kaufkraftparitätdaten, die in der jeweiligen nationalen Währung berechnet werden, ist es, die Daten in globale Armutsdaten umzurechnen, die den Unterschieden in den Lebenshaltungskosten zwischen den einzelnen Ländern Rechnung tragen. Da die Umrechnungen, die zurzeit von der Weltbank verwendet werden, auf einer internationalen Zusammenarbeit von 2005 beruhen, werden aktuelle Entwicklungen nicht berücksichtigt, die gerade die Armen und Schwachen in erheblichem Maße betreffen, wie der starke Preisanstieg bei den Grundnahrungsmitteln. Ferner sind die Umrechnungen der Kaufkraftparität für einige Länder, allen voran China, nicht aussagekräftig. Anstatt Preiserhebungen stichprobenartig für einige Orte zuzulassen (was für die Genauigkeit der Daten unerlässlich ist), hat China die Datenerfassung auf einige Städte beschränkt.