Konkrétně platí, že malé rozvíjející se státy by se měly zaměřit na budování institucí, jako jsou centrální banky a ministerstva financí, které se otevřeně snaží minimalizovat makroekonomické výkyvy spojené s globalizací. Měly by vybudovat silné a efektivní systémy veřejného školství a zdravotnictví a vybízet domácí průmysl k tomu, aby při hledání směrodatné metriky kladl důraz nikoliv na kapitálové náklady, nýbrž na kapitálovou návratnost. Pomineme-li samotné napodobování, mohou si malé země navzájem pomáhat vytvářením přímých aliancí. Je překvapivé, že takových aliancí existuje velice málo, neboť mnoho malých států – zejména těch rozvojových – raději pěstuje úzké vztahy se zeměmi vystupujícími v roli „staršího bratra“, případně se zapojuje do regionálních federálních struktur. To je samozřejmě spojeno s rizikem, že se jejich hlas utopí v moři větších entit, což omezí jejich schopnost dělat to, co je nejlepší pro jejich občany.
Insbesondere sollten sich kleine Entwicklungsländer auf den Aufbau von Institutionen wie Zentralbanken und Finanzministerien konzentrieren, die die mit der Globalisierung verbundene gesamtwirtschaftliche Volatilität ausdrücklich zu minimieren suchen. Sie sollten zudem die Rechtstaatlichkeit fördern, starke und effiziente öffentliche Bildungs- und Gesundheitssysteme entwickeln und die heimische Industrie ermutigen, die Rendite und nicht die Kapitalkosten als leitende Messgröße in den Mittelpunkt zu stellen. Über die Nachahmung hinaus können kleine Länder einander durch direkte Bündnisse unterstützen. Überraschenderweise gibt es sehr wenige derartige Bündnisse, während viele kleine Länder – insbesondere Entwicklungsländer – enge Beziehungen zu „großen Bruderländern“ kultivieren oder sich in regionale föderale Strukturen einbinden. Die Gefahr ist dabei natürlich, dass ihre Stimmen neben denen der größeren Einheiten untergehen und sie in ihrer Fähigkeit beschränkt werden, zu tun, was für ihre Bürger das Beste ist.