Místo aby státy postupovaly podle filozofie „co je malé, to je milé“ nebo naopak „čím větší, tím lepší“, musí budovat infrastrukturu v odpovídajícím měřítku, jež bude vyhovovat jejich záměrům. Bent Flyvbjerg, profesor Oxfordské univerzity specializovaný na řízení a plánování programů, zkoumal údaje za 70 let a dospěl k závěru, že existuje „železný zákon megaprojektů“: téměř bez výjimky „překračují znovu a znovu rozpočet i termíny“. Zároveň pro ně platí zákon „přežití nejslabšího“, kdy se namísto nejlepších projektů realizují nejhorší. K tomuto riziku se přidává skutečnost, že za megaprojekty stojí do značné míry geopolitika – nikoliv pečlivá ekonomická analýza. V letech 2000 až 2014, kdy se globální HDP více než zdvojnásobil na hodnotu 75 bilionů dolarů, klesl podíl států skupiny G-7 na světové ekonomice z 65% na 45%. Zatímco se mezinárodní aréna této nové rovnováze přizpůsobuje, začaly se Spojené státy obávat, že jejich hegemonii naruší noví hráči a instituce, jako je Asijská infrastrukturální investiční banka, v jejímž čele stojí Číňané. V reakci na to instituce vedené Západem, například Světová banka či Asijská rozvojová banka, agresivně rozšiřují své infrastrukturální investiční operace a otevřeně volají po změně paradigmatu.
Statt eine Philosophie des „Small is beautiful“ oder des „Bigger is better“ zu übernehmen, müssen Länder eine Infrastruktur von angemessenem Maßstab errichten, die für ihre Zwecke geeignet ist. Bent Flyvbjerg, Professor an der Universität Oxford und Experte für Programmmanagement und -planung, ist nach Auswertung von Daten aus 70 Jahren zu dem Schluss gelangt, dass es ein „eisernes Gesetz der Mammutprojekte“ gibt: Sie würden fast unweigerlich „Budget und Zeitrahmen sprengen, und zwar immer wieder“. Sie unterlägen zudem, so Flyvbjerg, einer „negativen natürlichen Selektion“, bei der statt der besten die schlechtesten Projekte umgesetzt würden. Dieses Risiko wird noch verstärkt durch die Tatsache, dass diese Mammutprojekte häufig geopolitisch und nicht durch sorgfältige Wirtschaftlichkeitsüberlegungen motiviert sind. In den Jahren 2000 bis 2014 stieg das weltweite BIP auf mehr als das Doppelte, nämlich 75 Billionen Dollar. Zugleich sank der Anteil der G7-Länder an der Weltwirtschaft von 65% auf 45%. Im Rahmen der Anpassung der internationalen Arena an diese Neugewichtung begannen die USA, sich Sorgen zu machen, dass ihre Hegemonie durch neue Akteure und Institutionen wie die unter chinesischer Führung entwickelte Asiatische Infrastruktur-Investmentbank infrage gestellt werden könnte. In Reaktion darauf haben westlich geführte Organisationen wie die Weltbank und die Asiatische Entwicklungsbank aggressiv ihre Investitionstätigkeit im Bereich der Infrastruktur ausgeweitet und rufen offen nach einem Paradigmenwechsel.