Nová doktrína vkládá důvěru do schopnosti regulačních orgánů zlepšit měření rizikovosti bank a současně ponechat beze změny strukturu bankovní soustavy. Pokud však jde o požadavky navýšení kmenového kapitálu proti „rizikově váženým aktivům“, kdo bude tato rizika vážit a podle jaké metodologie? Goodhart připouští, že vážení rizika bank v období před recesí podléhalo politickým tlakům a „ovlivňování a manipulaci ze strany finančního průmyslu“. To je zákonité, protože jak kdysi poznamenal John Maynard Keynes, „rizikovost“ mnoha investic podléhá vnitřní nejistotě, a proto je nezměřitelná. Nová regulační filozofie stručně řečeno nahrazuje iluzi, že banky lze bezpečně ponechat, aby si svá rizika řídily samy, iluzí, že to za ně udělají regulátoři. Počáteční zápal pro obnovu Glass-Steagallova zákona – tedy pro rozdělení bankovních funkcí do samostatných institucí – mezitím notně ochabl. Je jen logické, že banky disponující vklady, za které ručí stát, by měly být až nudně bezpečné, přičemž ostatní nezbytné, leč riskantní aktivity by se měly oddělit a přenechat samostatným společnostem.
Die neue Lehre setzt ihren Glauben an die Fähigkeit der Regulierer, das Risikomanagement der Banken zu verbessern, lässt aber die Struktur des Bankensystems unangetastet. Aber wenn es um eine Erhöhung de Eigenkapitalanforderungen gegen „risikogewichtete Vermögenswerte“ geht, wer gewichtet und nach welcher Methodologie? Goodhart räumt ein, dass die „Risikogewichtungen“ der Banken in der Zeit vor der Rezession politischem Druck und „der Erfassung und Manipulation durch die Finanzindustrie“ unterworfen waren. Dies ist unvermeidlich, weil der „Risikograd“ vieler Investitionen, die einer inhärenten Ungewissheit unterliegen, nicht messbar ist, wie schon John Maynard Keynes zu Protokoll gab. Kurz, die neue regulatorische Philosophie ersetzt die Illusion, dass man es den Banken überlassen könne, ihre eigenen Risiken zu verwalten, durch die Illusion, Regulierer könnten das für sie tun. In der Zwischenzeit ist die anfängliche Begeisterung für das neuerliche Inkrafttreten von Glass-Steagall – also die Zerschlagung der Bankenfunktionen in getrennte Institutionen – unter die Räder gekommen. Es ist nur logisch, dass Banken mit staatlich garantierten Einlagen sicher und langweilig sind, wenn andere notwendige, aber risikobehaftete Aktivitäten anderen Banken übertragen werden.