Zdálo se to trochu zvláštní, a během této první schůzky jsme si myslela: "Musím to být já, kdo položí další otázku", protože jsem věděla, že budu během téhle konverzace funět jako lokomotiva. A přesto, převzala jsem ten nápad a udělala z něj svůj vlastní. Takže namísto chození na schůzky u kávy nebo do konferenčních místností osvětlených zářivkami, zvu lidi na procházkové schůze, do délky až 20 či 30 mílí týdně. Změnilo mi to život. Ale předtím to bylo tak, že jsem si myslela, můžeš se starat o své zdraví, nebo se můžeš starat o své povinnosti, a jedno je pokaždé na úkor druhého. Takže teď, o několik stovek těchto procházkových schůzek později, jsem se naučila několik věcí. Zaprvé, je tu ta úžasná věc o vyjití ven z krabice, které vede k přemýšlení "mimo krabici" Ať už je to příroda nebo samotný pohyb, dozajista to pomáhá.
Das war schon seltsam, und bei diesem ersten Treffen dachte ich: „Ich muss unbedingt die nächste Frage stellen.“, weil ich wusste, dass ich bei diesem Gespräch aus der Puste komme. Und doch machte ich mir diese Idee zu eigen. Anstatt zu Gesprächen beim Kaffee oder zu Sitzungen in Räumen mit künstlichem Licht lud ich zu Spaziergesprächen ein, bis zu 30 bis 50 Kilometer die Woche. Das veränderte mein Leben. Davor dachte ich immer: Man kann sich entweder um seine Gesundheit kümmern oder um seine Verpflichtungen, aber das eine geht immer auf Kosten des anderen. Nun, nach mehreren hundert dieser Spaziergespräche, habe ich einiges gelernt. Erstens: Aus dem normalen Rahmen herauszutreten, führt dazu, außerhalb des normalen Rahmens zu denken. Ob es an der Natur oder der Bewegung liegt, es funktioniert.