Takzvaná „teorie všeho“ by uvedla v soulad nemyslitelně malé s nepředstavitelně velkým, a umožnila tak celkové pochopení fyzikálních vlastností vesmíru. Také politici by měli pracovat na sjednocení zdánlivě neslučitelných teorií, aby uvedli politická rozhodnutí do souladu s hospodářským cyklem a úrovní rozvoje ekonomiky. Takový přístup by se měl snažit chránit ekonomiky před destabilizujícími dopady politicky motivovaných změn, aniž by vládám bránil napravovat nebezpečné nerovnováhy. Oficiální činitelé musí během období růstu snižovat výdaje a rušit stimulační opatření přinejmenším se stejnou rázností, s jakou tyto politiky během poklesu zavádějí. Bude-li tento přístup odrážet názor, že tvorba hospodářské politiky není věda, nýbrž umění, bude to dobrá věc: svět potřebuje větší flexibilitu v hospodářské politice. Někdo by to však mohl pokládat za důvod k obavám, zejména s ohledem na rostoucí podezíravost vůči hospodářské politice založené na pobídkách ve světle globální hospodářské krize. Mnozí lidé kladou krizi za vinu několik desítek let trvající nadvládě přístupu laissez faire k tvorbě hospodářské politiky a právem připisují zásluhy o zprostředkování zotavení vládním intervencím.
Die sogenannte „Weltformel“ würde das unvorstellbar Kleine mit dem unfassbar Großen versöhnen und uns so ein umfassendes Verständnis der physikalischen Eigenschaften des Universums vermitteln. Unsere politischen Entscheidungsträger sollten darauf hinarbeiten, scheinbar unvereinbare Theorien zusammenzuführen, um Strategieentscheidungen auf den Geschäftszyklus und den Entwicklungsgrad der Volkswirtschaft abzustimmen. Ein derartiger Ansatz sollte darauf abzielen, Volkswirtschaften vor den destabilisierenden Auswirkungen politisch motivierter Strategieänderungen zu schützen, ohne die Regierungen in ihrer Fähigkeit zu behindern, gefährliche Ungleichgewichte zu korrigieren. Der Staat muss dabei mindestens so sehr darauf bedacht sein, in Wachstumsphasen die Ausgaben zu senken und Konjunkturimpulse zurückzufahren, wie er geneigt ist, derartige Maßnahmen in Phasen des Abschwungs einzuführen. In dem Maße, wie dieser Ansatz die Sicht widerspiegelt, dass die Politik eine Kunst und keine Wissenschaft ist, ist dies eine gute Sache: Die Welt braucht mehr Flexibilität in der Wirtschaftspolitik. Einige jedoch könnten dies als Grund zur Sorge betrachten, insbesondere angesichts des wachsenden Misstrauens gegenüber einer anreizorientierten Wirtschaftspolitik im Gefolge der Weltwirtschaftskrise. Viele geben der jahrzehntelang vorherrschenden Strategie des Laissez-faire in der Wirtschaftspolitik die Schuld für die Krise und halten den staatlichen Interventionen zu Recht zugute, dass sie die Erholung erleichtert hätten.