Tou první je transatlantický rozkol v názoru, jak nejlépe zajistit návrat k solidnímu růstu. Spojené státy upřednostňují pokračující ekonomický stimul, zatímco Evropská unie preferuje fiskální konsolidaci. Druhým jablkem sváru je neshoda ohledně bankovní daně. USA, EU a Japonsko ji podporují, zatímco Kanada a Austrálie se stavějí proti ní. Jisté dohody sice bylo dosaženo (do roku 2013 se mají o polovinu snížit rozpočtové schodky a do roku 2016 stabilizovat suverénní dluhy), avšak konsensus nemíří správným směrem. Nejde o otázku stimulu versus deficitu. Obojí je nezbytné. I při respektování specifik jednotlivých kontextů stále existuje dost velký společný prostor ke zpřesnění dohod.
Erstens der transatlantische Dissens, wie man die Rückkehr zu solidem Wachstum am besten sicherstellt. Die Vereinigten Staaten favorisieren weitere Konjunkturprogramme, während die Europäische Union für die Konsolidierung der Haushalte eintritt. Die zweite Meinungsverschiedenheit besteht hinsichtlich einer Bankensteuer. Die USA, die EU und Japan sind dafür, die Schwellenländer sowie auch Kanada und Australien dagegen. Obwohl eine Übereinkunft erreicht wurde (bis 2013 sollen die Haushaltsdefizite um die Hälfte reduziert und bis 2016 die Staatsschulden stabilisiert werden), geht dieser Konsens nicht in die richtige Richtung. Dieser ist nämlich keine Frage von Konjunkturbelebung oder Defizit. Beides ist notwendig. Selbst unter Berücksichtigung der länderspezifischen Eigenheiten, gibt es noch immer genügend Gemeinsamkeiten, um zu präziseren Übereinkünften zu gelangen.