Téměř všichni přistěhovalci přitom byli ekonomickými migranty, které z jejich vlasti vyhnal hlad a zemědělská krize a do Nového světa je lákal příslib bezplatné půdy a lepšího života. Jak se svět industrializoval a zaplňoval, tok lidí z rozvinutých do rozvíjejících se oblastí se obrátil. Chudoba a hlad stále vyháněly migranty z chudých zemí, avšak dnes není největším magnetem bezplatná půda, nýbrž lepší pracovní místa v rozvinutých státech. To vyvolalo dnešní napětí. Po druhé světové válce přišly západní vlády s politickými přístupy, jejichž cílem bylo nalézt rovnováhu mezi hospodářskými přínosy imigrace (levnou pracovní silou) a ochranou domácích pracovních míst a domácího způsobu života. Například tehdejší Německá spolková republika přijala v letech 1955 až 1973 celkem 14 milionů gastarbeiterů, převážně z Turecka.
Fast alle waren damals Wirtschaftsmigranten, die vor Hungersnöten und Armut auf dem Land vertrieben und durch das Versprechen von freiem Land und einem besseren Leben in die Neue Welt gelockt worden waren. Als sich die Welt industrialisierte und mit Menschen füllte, kehrten sich die Ströme der Menschen von der entwickelten Welt in die Entwicklungsländer um. Armut und Hunger in den armen Ländern vertrieben die Menschen noch immer von ihrem Land, aber der Anreiz, der so genannte Pull-Faktor, war nicht freies Land, sondern es waren bessere Arbeitsplätze in den entwickelten Ländern. Dadurch entstanden die heutigen Spannungen. Nach dem Zweiten Weltkrieg verfolgten die westlichen Staaten eine Politik, die darauf zielte, die wirtschaftlichen Nutzen der Immigration (billige Arbeitskräfte), den Schutz der Arbeitsplätze in den Ländern und den Lebensstil auszugleichen. West-Deutschland zum Beispiel nahm zwischen 1955 und 1973 14 Millionen so genannte Gastarbeiter auf, größtenteils aus der Türkei.