Převládala atmosféra pohody, či dokonce optimismu. „Draghiho opce“ – představa, že Evropská centrální banka, s kapsami naditými penězi, bude schopná a ochotná udělat vše, co bude nutné pro záchranu eura a všech zemí stižených krizí – zřejmě zabrala, alespoň načas. Zatímní klid podpořil ty, kdo tvrdili, že je zapotřebí především obnovit důvěru. Doufalo se, že Draghiho sliby vyjdou jako způsob zajištění důvěry zdarma, protože je nikdy nebude nutné splnit. Kritici opakovaně poukazovali na to, že fundamentální rozpory nejsou vyřešeny, a má-li euro dlouhodobě přežít, bude nezbytné vytvořit fiskální a bankovní unii, což by vyžadovalo rozsáhlejší politické sjednocení, než je většina Evropanů ochotna přijmout.
Die vorherrschende Tendenz war eine von Selbstzufriedenheit – oder sogar Optimismus. Der „Draghi-Put“ – die Vorstellung, dass die Europäische Zentralbank mit ihren tiefen Taschen alles Nötige tun würde und könnte, um den Euro und jedes der Krisenländer zu retten – schien funktioniert zu haben, zumindest vorübergehend. Jene, die behaupteten, dass in erster Linie eine Wiederherstellung des Vertrauens erforderlich sei, sahen sich durch die zeitweilige Ruhe in ihrer Haltung bestärkt, wobei die Hoffnung war, dass Draghis Versprechen eine kostenfreie Methode sein würde, für Vertrauen zu sorgen, weil es nie erfüllt werden müsse. Kritiker wiesen wiederholt darauf hin, dass die grundlegenden Widersprüche nicht behoben worden seien, und dass es – wenn der Euro langfristig überleben solle – eine Fiskal- und Bankenunion geben müsse, die eine stärkere politische Einigung erfordere, als die meisten Europäer sie zu akzeptieren bereit seien.