V prvních letech nového tisíciletí se někdejší sovětské republiky typu Gruzie a Ukrajiny, které si nezajistily členství v NATO nebo v EU, začaly obávat, že zůstanou pozadu. Jejich touha „srovnat krok“ vyvolala takzvané barevné revoluce v letech 2003 a 2004, které odrážely jejich přesvědčení, že hospodářský růst, demokratizace a prozápadní orientace jdou ruku v ruce. Nebyly to však jen bývalé satelity Sovětského svazu, které těžily z globálního boomu živeného dluhem. Také autorita a moc Putinova režimu se (do značné míry) odvozovala z globalizace – konkrétně z obrovského růstu cen ropy. V roce 2008 se zdálo, že energetický gigant Gazprom kontrolovaný ruským státem, který těžil z nevídaného růstu poptávky na rozvíjejících se trzích v čele s Čínou, by se brzy mohl stát největší korporací světa. V roce 2008 se tak proti sobě hnaly napříč Eurasií dvě tlakové fronty globálního kapitalismu.
Anfang der 2000er hatten ehemalige Sowjetrepubliken wie Georgien und die Ukraine, die weder in die NATO noch in die EU aufgenommen worden waren, Angst, zurückgelassen zu werden. Ihr Bedürfnis „aufzuholen“ war ein Grund für die so genannten Farbrevolutionen von 2003 und 2004. Sie spiegelten die Überzeugung dieser Länder wider, Wirtschaftswachstum, Demokratisierung und eine prowestliche Ausrichtung könnten Hand in Hand gehen. Aber nicht nur die ehemaligen sowjetischen Satellitenstaaten profitierten vom weltweiten Boom auf Pump. Auch die Autorität und Macht von Putins Regime selbst hing (größtenteils) von der Globalisierung ab, insbesondere vom enormen Anstieg der Ölpreise. 2008 schien es, als könne Russlands staatseigener Energiegigant Gazprom, der von einem nie dagewesenen Nachfragewachstum der Schwellenländer unter der Leitung von China profitierte, zum größten Konzern der Welt werden. Außerdem prallten im Jahr 2008 in Eurasien zwei Druckwellen des globalen Kapitalismus aufeinander.