Přesněji řečeno je to necelých 6% světové populace – což jinými slovy znamená, že 94% populace by zaplaveno nebylo. Je to dáno tím, že drtivá většina z oněch 400 milionů lidí žije uvnitř měst, kde by bylo možné je podobně jako v Tokiu relativně snadno ochránit. V důsledku toho by se muselo přestěhovat pouze asi 15 milionů lidí. To vše navíc v průběhu sta let. Podle Nichollse, Tola a Vafeidise by celkové náklady na zvládnutí této „katastrofy“ – za předpokladu, že politici nebudou tápat, nýbrž dělat chytrou a koordinovanou politiku – činily přibližně 600 miliard dolarů ročně, což je méně než 1% globálního HDP. Toto číslo se může zdát překvapivě nízké, ale to je jen proto, že mnozí z nás přijali rozšířený názor, že momentálně nejsme schopni adaptovat se na výrazná zvýšení mořské hladiny.
Es sind weniger als 6 Prozent der Weltbevölkerung, was bedeutet, dass 94 Prozent der Bevölkerung nicht überschwemmt würden. Und zwar weil die große Mehrheit dieser 400 Millionen Menschen in Städten leben, wo sie relativ leicht geschützt werden könnten, wie in Tokio. Das heißt, nur etwa 15 Millionen Menschen müssten umgesiedelt werden. Und das im Verlauf eines Jahrhunderts. Wenn die Politiker nicht zaudern, sondern intelligent und koordiniert handeln, würden sich die Gesamtkosten für das Management dieser „Katastrophe“ laut Nichols, Tol und Vafeidis auf ca. 600 Milliarden Dollar oder 1 Prozent des globalen Bruttoinlandsprodukts belaufen. Diese Zahl erscheint erstaunlich niedrig, aber nur, weil wir die verbreitete Auffassung akzeptiert haben, dass wir uns nicht an erhebliche Anstiege der Meeresspiegel anpassen können.