Mělo by jít jen o smrtelně nemocné? Měla by podmínky splňovat třeba raná stadia Alzheimerovy choroby? Nebo dokonce jakákoli vážná a nevyléčitelná nemoc či postižení? A co lidé, jež k touze po smrti vedou důvody, které se vůbec nevztahují k jejich zdravotnímu stavu? Existuje další zásadní otázka, jíž se dosud nedostalo tolik pozornosti, kolik si zaslouží: kdo by měl za asistenci vlastně zodpovídat? V diskusích veřejnosti se často vyskytuje předpoklad, že jde o úkol pro lékařskou odbornou obec. Občas se objevují konkrétní odkazy na nizozemskou praxi, která lékařům povoluje ukončit život pacienta, pokud ten o to výslovně požádá a pokud jsou splněny určité předpoklady pro řádné provedení. Asistence v umírání ze strany nelékařů zůstává nelegální.
Sollte sie auf todkranke Personen beschränkt werden? Sollte beispielsweise eine Alzheimer-Erkrankung im Frühstadium einen entsprechenden Anspruch bewirken? Oder sogar alle ernsten und unheilbaren Krankheiten oder Behinderungen? Und was ist mit Menschen, deren Sterbewunsch nicht durch eine Erkrankung bedingt ist? Es gibt noch eine weitere zentrale Frage, der bisher nicht die Aufmerksamkeit zuteil geworden ist, die sie verdient: Wer sollte die tatsächliche Verantwortung für die Sterbehilfe übernehmen? In der öffentlichen Diskussion wird häufig davon ausgegangen, dass dies Aufgabe der Medizin sei. So wird manchmal gezielt auf die holländische Praxis verwiesen, die Ärzten erlaubt, das Leben ihrer Patienten zu beenden, wenn diese ausdrücklich darum bitten – vorausgesetzt, dass dabei bestimmte Voraussetzungen ordnungsgemäßer Praxis erfüllt sind. Eine von Nichtmedizinern geleistete Sterbehilfe bleibt ungesetzlich.