Přitom měla být adresována v hotovosti přímo nejpotřebnějším Rusům: důchodcům, jejichž příjmy zaznamenaly kvůli inflaci a hospodářskému poklesu prudký pád. Nějaká mezinárodní organizace mohla jednoduše využít existující infrastruktury ruského státu a distribuovat hotovostní podporu přibližně dvaceti milionům důchodců – takto přidělené peníze by bývaly byly cíleny a vynaloženy mnohem lépe, než když stejnou částku obdržela vláda. Kdyby se tak bylo stalo, Rusové by dnes láskyplně vzpomínali, jak dostali od mezinárodního společenství hotovostní příspěvek, místo aby mu vyčítali, že převedlo prostředky na zkorumpované politické špičky. Stejný nebo podobný postup by se dnes dal uplatnit v řadě zemí, od Angoly po Zimbabwe.
Doch diese hätten direkt in bar an die bedürftigsten Russen ausbezahlt werden sollen: an Rentner, deren Einkommen aufgrund von Inflation und Wirtschaftsabschwung eingestürzt waren. Eine internationale Organisation hätte einfach die bestehende Infrastruktur des russischen Staates nutzen können, um Hilfsmittel in bar an etwa 20 Millionen Rentner zu verteilen – Geld, das so wesentlich gezielter ausgegeben worden wäre, als dies durch Aushändigung desselben Betrages an die Regierung der Fall war. Wenn dies getan worden wäre, hätten die Russen die Hilfsgelder der internationalen Gemeinschaft in bester Erinnerung behalten, anstatt ihr vorzuwerfen, Geld an korrupte Machthaber zu überweisen. Doch derselbe oder ein ähnlicher Ansatz könnte heute in vielen Ländern von Angola bis Simbabwe umgesetzt werden.