Čas od času se na povrch vynořily korupční skandály, ale i ty byly obvykle součástí vnitrostranických manévrů vedených s cílem přitáhnout uzdu politikům, kteří ostatním příliš přerostli přes hlavu nebo se pokusili uchvátit moc dříve, než přišel jejich čas. Tento systém fungoval podle jistého scénáře: šéfové frakcí LDP se střídali v premiérském křesle, různé podnikatelské zájmy uplácely různé politiky, o domácích ekonomických otázkách rozhodovali více či méně schopní byrokraté a Spojené státy se staraly o bezpečnost země (a také o velkou část její zahraniční politiky). Někteří lidé si mysleli, že takto nastavený režim potrvá věčně. Japonci i zahraniční komentátoři často tvrdí, že faktický systém jedné strany Japoncům vyhovuje.
Von Zeit zu Zeit brachen Korruptionsskandale aus, doch auch diese waren gewöhnlich Teil parteiinterner Manöver, um Politiker im Zaum zu halten, die überehrgeizig wurden oder versuchten, sich die Macht zu greifen, bevor ihre Zeit gekommen war. Und in gewisser Weise funktionierte das System: Die Bosse der einzelnen LDP-Gruppierungen wechselten sich als Ministerpräsidenten ab, die verschiedenen Geschäftsinteressen zahlten ihre Schmiergelder, mehr oder weniger fähige Bürokraten entschieden über die nationale Wirtschaftspolitik, und um Japans Sicherheit (und auch einen Großteil seiner Außenpolitik) kümmerten sich die USA. Einige dachten, das System würde ewig fortbestehen. Tatsächlich wird häufig argumentiert – und zwar von Japanern wie von ausländischen Kommentatoren –, dass ein faktischer Einparteienstaat den Japanern zupass käme.