Abychom zjistili, jak bolestná může být druhá možnost, podívejme se na eurozónu. Agonie z vnitřních devalvací ve slabších ekonomikách měnové unie stále častěji žene voliče i finanční trhy k volání po návratu národních měn – a tento trend může docela dobře vyvrcholit během květnových voleb do Evropského parlamentu. Hlavním kandidátem na vystoupení z eurozóny je zřejmě Itálie, avšak politický šok by mohl nastat také ve Francii a ponouknout tuto zemi, aby zahájila s Německem jednání o rozpuštění měnové unie. Bez ohledu na to, kdo odejde jako první, by si však všechny státy, které by vyměnily euro za svou bývalou národní měnu, musely podobně jako nezávislé Skotsko stanovit optimální míru flexibility směnného kurzu. Plně plovoucí měna by například vytvořila prospěšnou kombinaci disciplíny a flexibility, avšak možná by bylo vhodnější ji odložit a dát dočasně přednost regulovatelnému („posuvnému“) navázání na některé opěrné měny. Tím by daná země získala čas, aby si vybudovala důvěryhodnost a především aby pomohla udržet pod kontrolou veřejný dluh. Poučným příkladem je Slovensko, jehož „sametový rozvod“ s Českou republikou na počátku roku 1993 vedl ke vzniku nové národní měny.
Um sich ein Bild davon zu machen, wie schwierig dies sein kann, genügt ein Blick auf die Eurozone. Die Qual der internen Abwertungen der schwächeren Volkswirtschaften der Währungsunion treibt Wähler und Finanzmärkte gleichermaßen zu der Forderung nach Wiedereinführung der nationalen Währungen – ein Trend, der sich bei den Wahlen zum Europäischen Parlament im kommenden Mai durchaus zuspitzen kann. Italien ist der wahrscheinlichste Kandidat, den Exitus aus der Eurozone anzuführen, obwohl ein politischer Schock auch in Frankreich dazu bringen könnte, mit Deutschland über die Auflösung der Währungsunion zu verhandeln. Aber unabhängig davon, wer zuerst geht, jedes Land, das den Euro wieder gegen die alte Währung eintauscht, müsste, genau wie ein unabhängiges Schottland, das richtige Maß an Wechselkursflexibilität bestimmen. Ein vollständig freigegebener Wechselkurs zum Beispiel wäre zwar eine vorteilhafte Kombination aus Disziplin und Flexibilität, in der Übergangsphase sollte jedoch eine Gleitparität zu einigen Ankerwährungen aufgebaut werden. Dadurch würde man Zeit gewinnen, Glaubwürdigkeit aufzubauen und, wichtiger noch, die öffentliche Verschuldung unter Kontrolle halten. Ein aufschlussreicher Fall ist die Slowakei, deren sanfte Trennung von der Tschechischen Republik Anfang 1993 zu der Schaffung einer neuen Staatswährung führte.