Stále více vlád z celého světa dnes zavádí ceny uhlíku, které odrážejí vysoké sociální náklady spojené s pokračujícím využíváním fosilních paliv. Každá tuna oxidu uhličitého emitovaná do atmosféry spalováním uhlí, ropy nebo plynu přispívá k dlouhodobému globálnímu oteplování, a tím i k dlouhodobým nákladům, které ponese společnost v podobě sucha, záplav, veder, extrémních bouří a stoupající hladiny moří. Tyto budoucí náklady sice nelze přesně předvídat, avšak nedávné odhady stanovují společenské náklady každé další tuny atmosférického CO2 na 10-100 dolarů, přičemž americká vláda používá při určování směru energetických regulací střední odhad ve výši zhruba 40 dolarů na tunu. Některé země jako Norsko a Švédsko už dávno zavedly daň na emise CO2, která odráží společenské náklady ve výši 100 dolarů na tunu nebo i více.
Immer mehr Regierungen weltweit führen Preissysteme für Kohlenstoff ein, um die hohen Sozialkosten zu berücksichtigen, die bei der Verwendung fossiler Energien anfallen. Jede Tonne Kohlendioxid, die durch die Verbrennung von Kohle, Öl oder Gas in die Atmosphäre gelangt, trägt langfristig zur globalen Erwärmung und damit zu den Langzeitkosten bei, die der Gesellschaft durch Dürren, Überflutungen, Hitzewellen, extreme Stürme und den steigenden Meeresspiegel entstehen. Diese zukünftigen Kosten können zwar nicht präzise vorhergesagt werden, aber aktuelle Schätzungen beziffern die Sozialkosten jeder zusätzlichen Tonne atmosphärischen CO2 auf zehn bis hundert US-Dollar, wobei die US-Regierung für die Steuerung ihrer Energieregulierungspolitik eine mittlere Schätzung von etwa 40 USD pro Tonne verwendet. Einige Länder wie Norwegen oder Schweden erheben bereits seit langer Zeit eine Steuer auf CO2-Emissionen, die soziale Kosten von hundert Dollar pro Tonne oder sogar mehr widerspiegeln.