SPI tak poskytuje systematickou a empirickou základnu jako návod na strategii vedoucí k růstu podporujícím začlenění. Získaná data říkají, že – a není se čemu divit – mnoho aspektů společenského pokroku má tendenci se zlepšit při růstu příjmů. Bohatší země, jako je například Norsko (které pro letošek stojí na špičce SPI), obecně zajišťují lepší společenské výsledky než nízkopříjmové země. Pozoruhodným zjištěním je však role HDP, který je dalek tomu být klíčovým faktorem společenského pokroku. Například Kostarika dosáhla vyšší úrovně společenského pokroku než Itálie a to při třetině HDP per capita. A Kostarika není izolovaným příkladem. Napříč spektrem zemí od bohatých po chudé vidíme příklady, jako je Nový Zéland nebo Senegal, kdy jsou tyto země mnohem úspěšnější v transformaci ekonomického růstu ve společenský pokrok než jiné, jako například Spojené státy a Nigérie.
Der SPI bildet somit eine systematische und empirische Grundlage zur Ausarbeitung einer Strategie für inklusives Wachstum. Wenig überraschend geht aus den Daten hervor, dass sich zahlreiche Aspekte des sozialen Fortschritts tendenziell mit wachsendem Einkommen verbessern. Wohlhabendere Länder wie etwa Norwegen (das den Spitzenplatz auf dem diesjährigen SPI einnimmt) weisen in der Regel bessere Ergebnisse im sozialen Bereich auf als Länder niedrigeren Einkommens. Eine bemerkenswerte Erkenntnis ist jedoch, dass das BIP bei weitem nicht der einzige bestimmende Faktor für sozialen Fortschritt ist. So erreicht beispielsweise Costa Rica einen höheren Grad an sozialem Fortschritt als Italien, obwohl das lateinamerikanische Land kaum ein Drittel des italienischen Pro-Kopf-BIP aufweist. Und Costa Rica ist kein Einzelfall. Im gesamten Länderspektrum von reich bis arm finden sich Beispiele wie etwa Neuseeland und der Senegal, denen es viel besser gelingt, ihr Wirtschaftswachstum in sozialen Fortschritt umzumünzen als anderen Ländern wie etwa den Vereinigten Staaten und Nigeria.