Obvykle se předpokládá, že stát usnadňuje tvorbu bohatství (a přerozděluje, co se vytvoří), ale žádné bohatství skutečně nevytváří. Naproti tomu podnikatelské špičky jsou pokládány za produktivní ekonomické aktéry – někteří lidé tímto argumentem ospravedlňují rostoucí nerovnost. Jelikož činnost firem (často riskantní) vytváří bohatství – a tím i pracovní místa –, zaslouží si jejich šéfové vyšší příjmy. Takové předpoklady mají rovněž za následek nesprávné nakládání s patenty, které v posledních desetiletích inovace spíše blokují, než aby je podněcovaly, poněvadž příznivě nakloněné soudy stále více dopouštějí, aby se patenty uplatňovaly příliš široce, což vede k privatizaci výzkumných nástrojů, nikoliv konečných výsledků.
Die gängige Annahme lautet, dass der Staat die Schaffung von Wohlstand fördert (und das so Geschaffene umverteilt), aber selbst keinen Wohlstand schafft. Die Manager von Unternehmen gelten hingegen als produktive Wirtschaftsakteure – eine Vorstellung, die von mancher Seite benutzt wird, um die wachsende Ungleichheit zu rechtfertigen. Da die (oft riskanten) Aktivitäten der Unternehmen Wohlstand und damit Arbeitsplätze schaffen, verdienen es die Führungskräfte, höhere Einkommen zu erzielen. Derartige Annahmen führen auch zur falschen Nutzung von Patenten, die in den letzten Jahrzehnten die Innovation eher blockiert als gefördert haben, da patentfreundliche Gerichte zunehmend eine zu umfassende Nutzung gestattet haben, wodurch es zur Privatisierung der Forschungsinstrumente und nicht nur der nachgelagerten Ergebnisse kam.