Pošetilost tohoto přístupu by měla být zřejmá. Pokud bude uhlíková metrika nadále formovat politiku o klimatu, budou znát nové generace pouze uhlíkově omezený – a nebo pokud budou mít štěstí, tak nízkouhlíkatý – svět. Místo sledování takto zjednodušující vize se musíme soustředit na bohatší strategie zaměřené na transformaci našich ekonomických systémů tak, aby fungovaly v rámci – a také s – našeho přirozeného prostředí. K tomu budeme potřebovat nový způsob myšlení, které uspíší naše aktivní zapojení se k získání a konzervaci míst, kde mohou růst a vzkvétat alternativní přístupy.
Die Torheit dieses Ansatzes sollte offensichtlich sein. Wenn CO2 als Mass aller Dinge weiter die Klimapolitik bestimmt, werden die nach uns kommenden Generationen nur eine kohlenstofflimitierte – und mit Glück low carbon – Welt kennen. Statt eine derart simplifizierende Vision zu verfolgen, müssen wir ergiebigere Strategien verfolgen, die darauf abzielen, unser Wirtschaftssystem so umzugestalten, dass es in unser natürliches Umfeld passt – und mit diesem zusammenwirkt. Hierfür brauchen wir ein neues Denken, das ein aktives Engagement zur Wiederherstellung und zum Erhalt jener Räume anregt, wo alternative Ansätze wachsen und gedeihen können.