Pokusy o prosazení socialistických či komunistických ideálů silou však skončily útiskem a masovými vraždami. Proto se dnes řada Středoevropanů a Východoevropanů dívá podezíravě i na sociální demokracii. Dokonce i ve chvíli, kdy západní Evropa uctívá Baracka Obamu, si mnoho Poláků, Čechů a Maďarů myslí, že je to jen nějaký socialista. Navzdory svému pojmenování nebyli neokonzervativci ve skutečnosti ani trochu konzervativní. Byli to radikální odpůrci pragmatického přístupu k zahraničním vládcům – přístupu prosazovaného lidmi, kteří si říkali „realisté“. Ačkoliv arcirealista Henry Kissinger válku v Iráku schvaloval, pro neokonzervativní intelektuály představovalo jeho pojetí reálpolitiky hlavní terč. Věřili totiž, že agresivní prosazování demokracie v zahraničí je nejen morální a odpovídající americké tradici, ale že je také v národním zájmu. V tomto tvrzení se skrývá zrnko pravdy.
Versuche zur gewaltsamen Durchsetzung sozialistischer oder kommunistischer Ideale jedoch führten zu Unterdrückung und Massenmord. Dies ist der Grund, warum vielen Mittel- und Osteuropäern heute selbst die Sozialdemokratie suspekt ist. Während Barack Obama in Westeuropa verehrt wird, halten ihn viele Polen, Tschechen und Ungarn für eine Art Sozialisten. Die Neocons waren – ihrem Namen zum Trotz – überhaupt keine richtigen Konservativen. Sie waren radikale Gegner eines pragmatischen Ansatzes gegenüber ausländischen „starken Männern“, wie sie von Menschen, die sich selbst als Realisten bezeichneten, vertreten wurden. Obwohl selbst der Erzrealist Henry Kissinger sich für den Krieg im Irak aussprach, war seine Art der Realpolitik das primäre Ziel neokonservativer Intellektueller. Diese glaubten, dass aggressive Demokratieförderung im Ausland nicht nur moralisch sei und amerikanischer Tradition entspräche, sondern auch in Amerikas nationalem Interesse läge. Diese Aussage hat einen wahren Kern.