Tyto primitivní formy života nám poskytly zásadní a obecně platné klíče, jež otevřely cestu k celkovému přehodnocení podstaty procesu stárnutí. Tradiční evoluční myšlení chápe stárnutí jako proces, který standardně nastává v postreprodukční fázi života. V souladu s Darwinovým přirozeným výběrem nelze zastavit celkový úpadek jedince, jehož geny už byly předány další generaci. Celá řada buněčných a organických procesů přestává fungovat souběžně a stárnutí tak má mnoho příčin. Z toho plyne, že abychom mohli zpomalit proces stárnutí, museli bychom napravit postreprodukční závady na mnoha genech.
Daraus ergaben sich bedeutende, allgemein gültige Aufschlüsse, die eine umfassende Neubewertung des Alterungsprozesses erfordern. In der herkömmlichen Evolutionstheorie wird die Alterung als Prozess gesehen, der nach der Reproduktionsphase eintritt und durch allgemeines Nachlassen der Zellfunktion gekennzeichnet ist. Die darwinistische Selektionstheorie geht schließlich davon aus, dass der allgemeine Verfall eines Individuums, das seine Gene schon an die nächste Generation weitergegeben hat, unaufhaltsam wäre. Nach dieser Theorie stagnieren viele Prozesse auf zellulärer und organischer Ebene gleichzeitig. Das Altern hätte also mannigfaltige Ursachen. Das würde bedeuten, dass man den Alterungsprozess verlangsamen könnte, wenn man die Fehlfunktionen einer großen Anzahl von Genen nach der Reproduktionsphase beseitigte.