Jak jsme mohli dopustit, aby Jordánsko, Libanon a Turecko nesly břímě hostitele bezmála pěti milionů uprchlíků se zanedbatelnou podporou od zbytku světa? Zajistit přijatelnou míru podpory pro jednoho uprchlíka vyjde na nejméně 3000 dolarů ročně; mezinárodní společenství poskytlo jen malý zlomek této částky. Když už se trhliny v systému proměnily v zející díry, uprchlíci hlasovali nohama. Ve snaze odvrátit jejich příchod pak zpanikařená Evropská unie – kolébka systému mezinárodní ochrany – ohrozila svou tradici lidských práv a základních standardů azylového práva. Signál, který to vysílá do zemí v první linii – že není nutné zcela dodržovat pravidla ochrany –, by mohl být pustošivý.
Wie konnten wir zulassen, dass Jordanien, Libanon und die Türkei die Bürde schultern, beinahe fünf Millionen Flüchtlinge aufzunehmen und dabei von der übrigen Welt kaum nennenswerte Unterstützung erhalten? Die Versorgung eines Flüchtlings auf hinreichendem Niveau kostet mindestens 3.000 US-Dollar pro Jahr; die internationale Gemeinschaft hat lediglich einen kleinen Bruchteil davon zur Verfügung gestellt. Als aus den Rissen im Schutzsystem gähnende Löcher wurden, stimmten Flüchtlinge mit den Füßen ab. In dem panischen Bestreben, Ankömmlinge abzuschrecken hat die Europäische Union – die Wiege des internationalen Schutzsystems – dann ihre Tradition der Menschenrechte und die grundlegenden Normen des Asylrechts aufs Spiel gesetzt. Das Signal, das damit an die Länder ausgesendet wird, die in der Flüchtlingskrise an vorderster Front stehen – dass sie die Schutzbestimmungen nicht uneingeschränkt einhalten müssen – könnte verheerend sein.