Při určování velikosti stimulu budou země hledat rovnováhu mezi výdaji ze svého vlastního rozpočtu a přínosy ve smyslu vyššího růstu a zaměstnanosti ve své vlastní ekonomice. Jelikož část přínosů (v případě otevřených ekonomik jejich velká část) připadne ostatním, stimulační balíčky budou zřejmě menší a hůře koncipované, než by jinak byly, a právě proto je zapotřebí celosvětově koordinovaného stimulačního balíčku. To je jedno z několika důležitých poselství plynoucích z práce expertní komise OSN pro světovou hospodářskou krizi, které předsedám – a která nedávno předložila OSN svou předběžnou zprávu. Zpráva podporuje mnohé z iniciativ skupiny G-20, ale naléhavě vyzývá k opatřením zaměřeným na rozvojové země. Ačkoliv se kupříkladu uznává, že uskutečnit stimulační opatření potřebují téměř všechny země (dnes jsme všichni keynesiáni), mnoho rozvojových zemí nemá na takový postup prostředky. A nemají je ani stávající mezinárodní úvěrové instituce. Máme-li se ovšem vyhnout propadu do další dluhové krize, část a možná značnou část peněz bude třeba rozdat v příspěvcích. V minulosti pomoc doprovázely rozsáhlé „podmínky“, z nichž některé si vynucovaly kontrakční měnové a fiskální politiky, pravý opak toho, co je nutné dnes, a vyžadovaly finanční deregulaci, která byla jednou z příčin krize.
Bei der Einschätzung des Umfangs ihrer Konjunkturmaßnahmen werden die Länder die Kosten für ihre eigenen Haushalte gegen den Nutzen abwägen, der sich hieraus für das Wirtschaftswachstum und die Beschäftigung in ihren eigenen Volkswirtschaften ergibt. Da ein Teil dieses Nutzens (im Falle kleiner, offener Volkswirtschaften ein erheblicher Teil) auf andere entfällt, dürften die Konjunkturpakete kleiner ausfallen und schlechter konzipiert sein, als es unter anderen Umständen der Fall wäre. Und darum brauchen wir ein global koordiniertes Paket. Dies ist eine von mehreren wichtigen Botschaften einer Expertenkommission der Vereinten Nationen zur Weltwirtschaftskrise, deren Vorsitz ich innehabe und die der UNO kürzlich ihren Zwischenbericht vorgelegt hat. Der Bericht unterstützt viele der G20-Initiativen, drängt jedoch auf stärkere auf die Entwicklungsländer ausgerichtete Maßnahmen. Denn während etwa anerkannt wird, dass fast alle Länder Maßnahmen zu Ankurbelung der Konjunktur einleiten müssen (wir sind jetzt alle Keynesianer), fehlt es vielen Entwicklungsländern schlicht an den hierfür nötigen Ressourcen. Und dasselbe trifft auf die bestehenden internationalen Finanzierungsinstitutionen zu. Doch wenn wir es vermeiden wollen, eine weitere Schuldenkrise anzukurbeln, muss ein Teil – vielleicht sogar ein Großteil – dieses Geldes in Form von Subventionen fließen. Zudem waren Hilfen in der Vergangenheit oft an umfassende „Bedingungen“ gekoppelt, von denen einige den betreffenden Ländern einander widersprechende geld- und fiskalpolitische Strategien aufzwangen – genau das Gegenteil von dem also, was derzeit erforderlich ist – und ihnen eine finanzielle Deregulierung auferlegten, die eine der Grundursachen der Krise war.