A v některých dnech -- nevím jak to máte vy ostatní -- ale já si v některých dnech zřetelně uvědomuji, jak silně jsem téměř ve všem, co se týká mého života, závislá na ostatních lidech. A někdy může být ten pocit až trochu děsivý. Dnes chci ovšem mluvit o tom, jak ta samá vzájemná závislost může vytvořit mimořádně mocnou společenskou infrastrukturu, kterou můžeme vlastně využít k tomu, abychom pomohli řešit některé nejzásadnější občanské otázky tím, že použijeme otevřené zdroje spolupráce. Před několika lety jsem četla článek Michaela Pollana v New York Times, ve kterém tvrdil, že pěstovat alespoň nějaké vlastní potraviny je jednou z nejlepších věcí, kterou můžeme udělat pro životní prostředí. Ten článek jsem četla právě uprostřed zimy a ve svém bytě v New York City jsem rozhodně neměla místo na spoustu hlíny. Takže jsem to prostě chtěla nechat být a jen jsem si přečetla nové číslo časopisu Wired, kde jsem zjišťovala, jak se odborníci snaží vyřešit všechny tyto problémy za nás do budoucna. Ale to byla přesně ta situace, na kterou upozorňoval Michael Pollan ve svém článku -- to znamená, že takhle přesně přenecháváme odpovědnost za všechny tyto záležitosti odborníkům, a tím způsobujeme právě ty potíže, které vnímáme v souvislosti s potravinovým systémem. Náhodou jsem ze své vlastní práce věděla trochu o tom, jak NASA používá hydroponii při zkoumání možností pěstování potravin ve vesmíru.
Und es gibt Tage - ich weiß ja nicht, wie es Ihnen so geht - aber es gibt Tage, an denen ich es greifbar fühlen kann, wie sehr ich für ziemlich alles in meinem Leben auf andere Leute angewiesen bin. An manchen Tagen kann das sogar ein bisschen Angst einflößend sein. Aber worüber ich hier heute mit Ihnen sprechen werde ist, wie genau diese gegenseitige Abhängigkeit tatsächlich eine extrem mächtige soziale Infrastruktur ist, die wir nutzen können, um einige unserer tiefgreifendsten städtischen Probleme zu lösen, wenn wir Open-Source Kollaboration anwenden. Vor ein paar Jahren las ich einen Artikel vom New York Times-Journalisten Michael Pollan, in dem er behauptete, dass, wenn wir auch nur ein wenig unseres eigenen Essens selber anbauen, es eines der besten Dinge sei, die wir für die Umwelt tun können. Als ich das nun las, war es gerade Mitten im Winter und ich hatte bestimmt keinen Platz für viel Erde in meiner Wohnung in New York City. Ich gab mich also im Grunde genommen damit zufrieden, nur das nächste Wired-Magazin zu lesen und herauszufinden, wie die Experten herausfinden würden, wie man diese Probleme für uns in der Zukunft lösen würde. Aber das war ja genau der Punkt, den Michael Pollan in seinem Artikel machte - dass wir genau dann, wenn wir die Verantwortung für all diese Dinge an Spezialisten abgeben, diese Art von Schlamassel anrichten, die wir mit dem Nahrungssystem beobachten. Ich weiß von meiner eigenen Arbeit ein bisschen darüber Bescheid, wie die NASA Hydrokultur benutzt, um das Wachstum von Nahrungsmitteln im All zu erforschen.