Malé státy se často stávaly oběťmi větších, ale chudších sousedů, kteří jim záviděli úspěch a horlivě toužili po jejich výdobytcích, přičemž však zapomínali na skutečnost, že podobné uchvácení ve skutečnosti ničí zdroj bohatství a dynamiky. Ve světě ryzí globalizace si malé státy vedou nejlépe, protože jsou flexibilnější a dokážou se snadněji adaptovat na rychle se měnící trhy. Malé státy dosahují lepších výsledků v úpravách veřejné politiky, uvolňování trhů práce, budování solidního konkurenčního rámce i usnadňování přeshraničních převzetí a fúzí. Naléhavost podobného programu potvrdila nedávná analýza slabé výkonnosti hlavních ekonomik evropského kontinentu – francouzské, německé a italské – v porovnání s menšími a mnohem dynamičtějšími ekonomikami v severní a střední Evropě. U menších zemí navíc existuje vyšší pravděpodobnost, že úspěšně obhájí klíčové aspekty sociálního státu. Větší stát může zákonitě učinit více, aby kontroloval ekonomiku, a tudíž je vystaven nákladnému pokušení intervenovat v reakci na politický tlak zájmových skupin. V prostředí malého státu povede břemeno husté sítě kontrolních mechanismů pravděpodobně ke ztrátě pohyblivých faktorů produkce, zatímco z velkého státu se pracovní síle nebo kapitálu odchází hůře. Na mezinárodní scéně se velké země snaží vytvářet mezinárodní pravidla a svou domácí legitimitu často stavějí na tvrzení, že jsou schopny formovat širší svět: uvažují v intencích toho, co francouzští myslitelé nazývají „spoutáním globalizace“.
Kleine Staaten wurden häufig zum Opfer ihrer großen und ärmeren Nachbarn, die den kleinen ihren Erfolg neideten und es darauf abgesehen hatten, deren Reichtum an sich zu reißen. Dabei übersahen die Großen jedoch, dass derartige Übergriffe die Quelle des Wohlstandes und der Dynamik zerstören. In der Welt der reinen Globalisierung schneiden kleine Staaten am besten ab, weil sie flexibler sind und sich daher leichter an die sich rasch ändernden Märkte anpassen können. Kleinen Staaten gelingt es besser, Anpassungen im Bereich Public Policy vorzunehmen, ihre Arbeitsmärkte zu liberalisieren, ein solides Rahmenwerk für den Wettbewerb zu schaffen und grenzübergreifende Übernahmen und Firmenzusammenschlüsse zu erleichtern. In vielen aktuellen Untersuchungen über die schlechte Wirtschaftsleistung der wichtigsten kontinentaleuropäischen Ökonomien – Frankreich, Deutschland und Italien – im Vergleich zu kleineren, viel dynamischeren Volkswirtschaften in Nord- und Mitteleuropa wurde die Dringlichkeit derartiger Maßnahmen untermauert. Allerdings sind auch die Erfolgschancen, maßgebliche Aspekte des Wohlfahrtsstaates beizubehalten in kleineren Staaten höher. Ein größerer Staat kann zwangsläufig mehr Kontrolle über die Wirtschaft ausüben und unterliegt daher der kostspieligen Versuchung, als Reaktion auf politischen Druck von Interessensgruppen zu intervenieren. Im kleinen Staat führt ein dichtes Kontrollnetzwerk eher zum Verlust mobiler Produktionsfaktoren, wohingegen sich die Arbeitskräfte- und Kapitalflucht in einem großen Staat schwieriger gestaltet. Auf internationaler Ebene versuchen große Staaten, internationale Regelungen schaffen und gründen ihre innenpolitische Legitimation oftmals auf dem Anspruch, in der Lage zu sein, die Welt zu gestalten. Ihnen geht es dabei um eine „Zähmung der Globalisierung“, wie dies französische Intellektuelle ausdrücken.