Toto je hraniční zeď, která dělí San Diego a Tijuanu, Latinskou Ameriku a Spojené státy. Je to fyzické ztělesnění politik exkluze, které rozdělují komunity, společnosti a zdroje na celém světě. V tomto pohraničním regionu se nacházejí některé z nejbohatších nemovitostí, jako například na okraji San Diega, které leží zhruba 20 minut od těch vůbec nejchudších osídlení v Latinské Americe. A přestože tato dvě města mají zhruba stejný počet obyvatel, San Diego se během několika posledních desítek let rozrostlo do šestkrát větší plochy než Tijuana. To nás vede k přímé konfrontaci s napětím mezi neřízeným růstem a hustotou, které jsou v centru dnešních diskuzí o environmentální udržitelnosti. Jak jsem se v posledních letech snažil ukázat, tijuanské slumy nás toho mohou hodně naučit o rozšiřování San Diega a jeho udržitelnosti. Měli bychom se od těchto migrantských komunit na obou stranách zdi poučit a využít některé z jejich neformálních urbanizačních postupů. Co myslím tím "neformální"? Mám na mysli souhrn adaptačních praktik, které těmto komunitám umožňují překročit stanovené politické a ekonomické urbanizační postupy.
Das ist die Grenzmauer, die San Diego und Tijuana trennt, Lateinamerika und die Vereinigten Staaten, ein physisches Kennzeichen einer ausgrenzenden Planungspolitik, die sich in der Teilung von Gemeinschaften, Rechtssystemen und Ressourcen weltweit verewigt hat. In dieser Grenzregion finden wir einige der hochwertigsten Immobilien, wie ich sie einmal am Stadtrand von San Diego fand, kaum 20 Minuten entfernt von einigen der ärmsten Siedlungen in Lateinamerika. Und obwohl diese beiden Städte die gleiche Einwohnerzahl haben, ist San Diego in den letzten Jahrzehnten sechsmal größer geworden als Tijuana, was uns sofort vor Augen führt, welche Spannungen und Konflikte zwischen Zersiedlung und Dichte herrschen, die im Mittelpunkt der aktuellen Diskussion über Umweltverträglichkeit stehen. Ich argumentiere seit Jahren, dass die Slums von Tijuana den Randgebieten von San Diego viel lehren können, was die sozioökonomische Nachhaltigkeit betrifft. Wir sollten dem Beachtung schenken und von den vielen Migrantengemeinden beiderseits dieser Grenzmauer lernen, damit wir deren informelle Prozesse der Urbanisierung übertragen können. Was meine ich in diesem Fall mit "informell"? Ich spreche eigentlich von einem Spektrum sozialer Anpassungspraktiken, das es vielen dieser Migrantengemeinden ermöglicht, auferlegte politische und ökonomische "Rezepte" für die Verstädterung zu überschreiten.