Jenže ač byly tyto reformy v jistých ohledech oprávněné – vzpomeňme na „stagflaci“ 70. let –, pro zmírnění jejich sociálních dopadů se udělalo málo. Tento politický nedostatek, prohloubený účinky technologického pokroku, vedl k tomu, co ekonom Dennis J. Snower nazývá „rozbíhavostí“ hospodářské a sociální trajektorie: i když HDP stoupal, mzdy a vyhlídky na zlepšení poměrů pro rozsáhlé segmenty populace stagnovaly nebo se zhoršovaly. Například Economic Policy Institute uvádí, že v USA se čistá produktivita v letech 1979 až 2018 zvýšila o 70 %, ale reálné hodinové mzdy stouply jen o 12 %. Dnes je 14 % Američanů – z více než poloviny lidé tmavé pleti – „pracující chudina“ (osoby pracující na plný úvazek s příjmy nižšími než 200 % hranice chudoby). Se špatně placenou prací a malou nadějí na posun k lepšímu vězí rostoucí podíl lidí v určitém předpeklí, neboť vydělávají příliš málo, aby vyšli s penězi, ale zároveň příliš mnoho, aby získali nárok na státní podporu. Postupně se prohlubuje jejich ekonomická, sociální a kulturní izolace, jsou čím dál dopálenější na prosperující elity a snadno podléhají svodům neonacionalistických populistů a aspirujících autoritářů. Tento vývoj je nejvýraznější v USA, kde přispěl ke zvolení prezidenta Donalda Trumpa, a v Británii, kde živil podporu brexitu.
Doch während diese Reformen in gewisser Hinsicht gerechtfertigt waren – man erinnere sich an die „Stagflation“ der 1970er Jahre –, wurde kaum etwas getan, um ihre sozialen Folgen abzufedern. Dieses durch die Auswirkungen des technologischen Fortschritts noch verschärfte politische Versäumnis führte zu einer Entwicklung, die der Ökonom Dennis J. Snower als „Entkopplung“ wirtschaftlicher und sozialer Entwicklungsverläufe bezeichnet hat: Für große Teile der Bevölkerung stagnierten die Reallöhne und Beförderungsaussichten trotz des BIP-Wachstums oder verschlechterten sich sogar. So stieg etwa laut dem Economic Policy Institute die Nettoproduktivität in den USA zwischen 1979 und 2018 um 70%, die realen Stundenlöhne jedoch erhöhten sich nur um 12%. Heute sind 14% der US-Amerikaner – darunter mehr als die Hälfte Farbige – von „Erwerbsarmut“ betroffen sind (d. h., sie arbeiten Vollzeit bei einem Einkommen, das weniger als 200% der Armutsgrenze beträgt). Angesichts schlecht bezahlter Arbeitsplätze und kaum Hoffnung auf einen sozialen Aufstieg steckt ein wachsender Teil der Bevölkerung in einer Art Limbo fest: Er verdient zu wenig, um über die Runden zu kommen, aber zu viel, um für staatliche Unterstützung zu qualifizieren. Im Laufe der Zeit werden diese Menschen wirtschaftlich, gesellschaftlich und kulturell isoliert, hegen zunehmende Ressentiments gegenüber den wohlhabenden Eliten und werden anfällig für die Appelle neonationalistischer Populisten und aufstrebender autoritärer Politiker. Am stärksten ausgeprägt ist diese Dynamik in den USA, wo sie zur Wahl von Präsident Donald Trump beigetragen hat, und im Vereinigten Königreich, wo sie die Unterstützung für den Brexit angeheizt hat.