Tato otázka se řešila už dřív, a to jak v americkém Fedu, tak v německé Bundesbance. Co se týče Fedu, federální kompetence má sedm členů washingtonské Rady a dvanáct prezidentů regionálních centrálních bank hlasuje podle rotačního pravidla, přičemž pouze prezident z New Yorku má stálý hlas. Poměr centrálních hlasů vůči regionálním je tedy 1:0,7. Bundesbanka měla podobné ujednání a poměr centra vůči regionům činil 1:1,1. ECB se liší a jsou k tomu některé dobré důvody. Jde o měnový orgán federace svrchovaných států. Váha jednotlivých národních členů v Radě guvernérů je mnohem větší. Poměr federálních a národních hlasů v ECB ostatně činí 1:2,5. A poněvadž každý členský stát má jeden hlas, existuje u jednotlivých zemí obrovská nerovnováha mezi váhou při hlasování a váhou HDP. Německo váží tolik co Malta.
Dieses Problem ist andernorts bereits gelöst worden, sowohl in der Federal Reserve als auch in der Bundesbank. Im Falle der Fed haben die sieben Vorstandsmitglieder des Board of Governors in Washington einen föderalen Aufgabenbereich, und die zwölf Präsidenten der regionalen Banken wechseln sich beim Abstimmen nach dem Rotationsprinzip ab, wobei lediglich der New Yorker Präsident über eine permanente Stimme verfügt. Daher beträgt das Verhältnis der zentralen zu den regionalen Stimmen 1 zu 0,7. Die Bundesbank hat eine ähnliche Regelung mit einem Verhältnis von 1 zu 1,1 (zentral/regional). Die EZB löst dies anders, aus guten Gründen. Sie ist die Währungsbehörde einer Föderation souveräner Staaten. Das Gewicht einzelner nationaler Mitglieder des Rats ist wesentlich höher. Tatsächlich beträgt das Verhältnis der föderalen zu den nationalen Stimmen in der EZB 1 zu 2,5. Und da jeder Mitgliedsstaat über eine Stimme verfügt, gibt es ein massives Ungleichgewicht zwischen dem Abstimmungsgewicht und dem BIP-Gewicht einzelner Länder. Deutschland zählt ebenso viel wie Malta.