Tato otázka není triviální, protože mezi lidmi, kteří dnes diktují ekonomické záležitosti, se stalo oblíbeným politickým přístupem fiskální sebemrskačství. Prestižní instituce typu G-20, MMF a OECD se připojují k „trhům“ a ekonomickým komentátorům a požadují, aby vlády zlikvidovaly své deficity. Jakýkoliv jiný kurz prý věstí katastrofu; jedinou cestou k návratu k prosperitě je co nejrychlejší vyvážení rozpočtů. Proti tomuto úprku ke škrtům se staví jen pár keynesiánských ekonomů – Paul Krugman, Joseph Stiglitz a Brad DeLong ve Spojených státech; Martin Wolf, Samuel Brittan, Danny Blanchflower a já ve Velké Británii a Paul de Grauwe a Jean-Paul Fitoussi v kontinentální Evropě. Tvoříme však jen malou menšinu.
Diese Frage ist nicht trivial, da das fiskalische Büßerhemd bei denjenigen, die derzeit über Wirtschaftsfragen bestimmen, zum Lieblingsartikel der politischen Bekleidung geworden ist. Angesehene Gremien wie die G-20, der IWF und die OECD fordern gemeinsam mit den „Märkten“ und Wirtschaftskolumnisten, dass die Regierungen ihre Defizite abbauen. Jeder andere Kurs, behaupten sie, führe zur Katastrophe; ein Ausgleich der Haushalte so schnell wie möglich sei der einzige Weg zurück zum Wohlstand. Einige wenige Keynesianer stellen sich dieser wilden Flucht zu Sparmaßnahmen entgegen: Paul Krugman, Joseph Stiglitz und Brad DeLong in den Vereinigten Staaten; Martin Wolf, Samuel Brittan, Danny Blanchflower und ich in Großbritannien; Paul de Grauwe und Jean-Paul Fitoussi in Kontinentaleuropa. Doch sind wir eine kleine Minderheit.