Parní stroj se však vyvíjel dál, až vnesl revoluci do výroby a dopravy, změnil světové dějiny i postavení Velké Británie v nich – a zpětně zvýšil výhodu spojenou s existencí uhelných zásob v Británii. Naproti tomu rozvoj petrochemických závodů či oceláren nebo přesun špatně placeného broušení diamantů z Indie či Vietnamu do Botswany – země, která je více než čtyřikrát bohatší – je nenápadité a zároveň omezující. Mnohem větší kreativitu lze nalézt ve Spojených arabských emirátech, které využívají ropné příjmy k investicím do infrastruktury a komplexů společenského vyžití, čímž proměňují Dubaj v úspěšné turistické a obchodní centrum. Z toho plyne ponaučení i pro Spojené státy, které od ropného embarga v roce 1973, kdy omezily export surové ropy a zemního plynu, rovněž uskutečňují rozsáhlou politiku beneficiace. Jak se USA stávaly stále větším importérem energií, její představitelé nikdy nenašli důvod tuto politiku opustit.
Doch revolutionierte die Dampfmaschine daraufhin Produktion und Transport, was die Weltgeschichte und Großbritanniens Platz darin veränderte – zudem steigerte sie den Stellenwert von Großbritanniens Kohlevorkommen. Dagegen ist der Bau von Erdöl- oder Stahlwerken oder die Verlagerung von schlecht bezahlten Stellen in der Diamantenschleiferei aus Indien oder Vietnam nach Botsuana – einem Land, das mehr als viermal so reich ist – ebenso fantasielos wie einengend. Wesentlich kreativer geht es in den VAE zu, die ihre Öleinnahmen in Infrastruktur und Fremdenverkehrseinrichtungen investiert haben und somit Dubai in ein erfolgreiches touristisches wie wirtschaftliches Zentrum verwandelt haben. Die Vereinigten Staaten sollten daraus eine Lehre ziehen. Ihre Politik setzt seit dem Ölembargo 1973 vor allem auf die Aufbereitung; damals schränkten sie den Export von Rohöl und Erdgas ein. Während die USA immer mehr zum Energieimporteur wurden, sahen die Politiker keinen Grund, diese Politik aufzugeben.