Zpráva MOP navíc uvádí, že v roce 2017 přetrvala mezera mezi růstem mezd a produktivitou práce. Podíl práce na národním důchodu je v mnoha zemích stále pod úrovní počátku 90. let. To vyvolává samozřejmou otázku: Proč se podmínky pro pracující ve většině koutů světa nezlepšují úměrně k zotavení globálního výstupu posledních let? Úplně svalit vinu nelze ani na jednoho z obvyklých podezřelých, obchod a technologie. Jistěže, prohlubující se integrace ekonomik s velkými přebytky pracovních sil do globálního trhu, společně s posíleným spoléháním na automatizaci a umělou inteligenci, oslabuje vyjednávací sílu pracujících a přesouvá poptávku po práci do zcela konkrétních a omezených sektorů. Tyto faktory však samy o sobě nedostatek materiálního pokroku u většiny pracujících nevysvětlují. Skutečný důvod, proč pracující přicházejí zkrátka, není ani tak ekonomický jako spíš institucionální a politický. V jedné zemi za druhou právní předpisy a rozsudky soudů čím dál častěji zašlapávají dlouho uznávaná pracovní práva. Například vlády zaměřené výhradně na zlepšování „flexibility na trhu práce“ uskutečňují politiky upřednostňující zájmy zaměstnavatelů nad zájmy pracujících, v neposlední řadě podlamováním schopnosti pracujících se organizovat.
Zudem stellt der ILO-Bericht fest, dass die Kluft zwischen Lohnzuwächsen und Arbeitsproduktivität in 2017 groß geblieben ist. In vielen Ländern liegt der Anteil der Arbeit am Volkseinkommen noch immer unter dem Niveau der frühen 1990er Jahre. Dies wirft eine offensichtliche Frage auf: Warum hat sich die Lage der Arbeitnehmer in den meisten Teilen der Welt angesichts der globalen Erholung der Produktionsleistung in den letzten Jahren nicht entsprechend verbessert? Keiner der beiden üblichen Verdächtigen – Handel und Technologie – trägt hierfür komplett die Schuld. Sicherlich hat die sich vertiefende Integration von Volkswirtschaften mit großem Arbeitskräfteüberschuss zusammen mit dem zunehmenden Einsatz von Automation und künstlicher Intelligenz die Verhandlungsmacht der Arbeitnehmer geschwächt und die Nachfrage nach Arbeitskräften auf sehr spezifische und begrenzte Sektoren verlagert. Doch erklären diese Faktoren allein den Mangel an wesentlichen Fortschritten für die meisten Arbeitnehmer nicht. Der wahre Grund, warum die Arbeitnehmer derart schlecht behandelt werden, ist weniger wirtschaftlicher als vielmehr institutioneller und politischer Art. Von Land zu Land trampeln Gesetzgeber und Gerichtsurteile zunehmend auf den seit langem anerkannten Rechten der Arbeitnehmer herum. So haben Regierungen, die sich ausschließlich auf die Verbesserung der „Arbeitsmarktflexibilität“ konzentrierten, eine Politik verfolgt, die den Interessen der Arbeitgeber Vorrang vor denen der Arbeitnehmer einräumt, und zwar nicht zuletzt, indem sie die Fähigkeit der Arbeitnehmer zur gewerkschaftlichen Organisation beschnitten haben.