Ke každému takovému příkladu – oblíbeným je Jižní Korea – však existuje jiný, například Hongkong, kde raketový ekonomický růst nikterak nesouvisel s centrálně plánovanou školskou politikou. Místo toho zde rodiče orientovali své děti do nejlepších škol, aby jim poskytli individuální náskok – což dělají rodiče na celém světě – teprve poté , když zbohatli. Na každou Jižní Koreu a na každý Hongkong navíc najdeme rozvojové země, kde rozšířené vzdělání pouze podnítilo konkurenční boj o úřednická místa ve zbytnělém a zkostnatělém státním aparátu. Příklad těchto zemí vysvětluje, proč rozsáhlé mezinárodní studie často nacházejí nepřímo úměrný vztah mezi vzděláním a tempem růstu.
Für jeden entsprechenden Fall jedoch – Südkorea ist das beliebteste Beispiel – gibt es ein weiteres – wie Hongkong –, dessen kometenhafter wirtschaftlicher Aufstieg mit einer zentral geplanten Wirtschaftspolitik nichts zu tun hatte. Stattdessen drängten hier die Eltern ihre Kinder in die besten Schulen, um ihnen auf individueller Basis einen Startvorsprung zu verschaffen – etwas, was Eltern überall auf der Welt tun –, erst nachdem sie es zu Wohlstand gebracht hatten. Mehr noch: Für jedes Südkorea und jedes Hongkong lassen sich außerdem Entwicklungsländer finden, wo eine Ausweitung des Bildungssektors lediglich den Wettbewerb unter den Angestellten in einer aufgeblasenen, überbordenden staatlichen Bürokratie anheizt. Solche Länder erklären, warum große internationale Studien häufig eine negative Korrelation zwischen Bildungsgrad und Wachstumsrate feststellen.