měli by jste být šťastní, jen za tu možnost být v této třídě - tak jsem se cítil já. Ale, na co jsem přišel, bylo, že zatímco někteří lidé toto pociťují - bylo to po 4 letech studia a mé promoci, po které následovalo 8 let žití se studenty na kolejích -- Harvard mě o to požádal; nebyl jsem ten chlápek -- (Smích) byl jsem poradcem Harvardu pro pomoc studentům během jejich 4 obtížných let. A na co jsem během mého výzkumu a učení přišel, bylo, že tito studenti, nezávisle na tom, jak šťastni byli ohledně svého původního úspěchu dostat se na tuto školu, dva týdny později byli jejich mozky zaměřeny ne na privilegium být zde, ani na hodiny filosofie nebo fyziky. Jejich mozky se soustředili na konkurenci, zatížení, potíž, stresy, stížnosti. Když jsem tam poprvé přišel, vešel jsem do jídelny pro prváky, což mí kamarádi z Waco v Texasu - tam jsem se narodil -- a vím, že někteří z vás o tomhle místě slyšeli -- když mě přijeli navštívit, ohlédli se kolem sebe
als man selbst, ist das schon Grund zur Freude, so dachte ich. Aber statt dessen stellte ich fest, dass zwar einige Leute so empfinden, aber als ich vier Jahre später meinen Abschluss machte und dann die nächsten acht Jahre im Studentenwohnheim wohnte – so einer bin ich nicht, Harvard hatte mich drum gebeten. (Lachen) Aber es war so... Ich war in Harvard damit beauftragt, Studenten in den vier schwierigen Jahren zu beraten. Und in meiner Forschung und Lehre fand ich heraus, dass diese Studenten, egal wie glücklich sie anfangs darüber gewesen waren, an diese Schule gehen zu dürfen, nach zwei Wochen all ihr Denken nicht mehr auf das Privileg der Anwesenheit konzentrierten, und auch nicht auf ihre Philosophie oder Physik. Ihre Gehirne fokussierten sich auf den Wettbewerb, die Menge der Arbeit, die Anstrengungen, den Stress, die Beschwerden. Als ich das erste Mal den Speisesaal für die Erstsemestler betrat, wo meine Freunde aus Waco, Texas aufwuchsen, und wo ich aufwuchs, einige von Ihnen haben das sicherlich schon gehört. Wenn sie mich besuchen kamen, schauten sie sich um