Povede si vláda při oceňování těchto aktiv lépe? Jakmile začnou vládní činitelé vyjednávat s bankéřem, jehož odměny jsou ohroženy, kdo bude mít větší slovo při stanovování ceny? Paulsonův plán by vytvořil dobročinnou instituci, která poskytuje dávky bohatým – na účet daňových poplatníků. Bude-li vládní dotace dostatečně velká, podaří se jí zastavit krizi. Avšak znovu: za jakou cenu? Kromě toho, že to bude stát miliardy dolarů z kapes daňových poplatníků, porušuje Paulsonův plán základní kapitalistický princip, že ten, kdo sklízí zisky, nese také ztráty. Nezapomeňme, že během krize amerických spořitelních družstev koncem 80. let vláda tyto instituce zachránit musela , protože jejich vklady byly federálně pojištěné. V tomto případě však vláda nemusí vytahovat z bryndy věřitele Bear Sterns, AIG nebo kterékoliv jiné finanční instituce, jež bude mít z Paulsonova plánu prospěch.
Wird die Regierung erfolgreicher dabei sein, diese Vermögenswerte zu taxieren? Wenn Regierungsvertreter und Bankiers, deren Boni auf dem Spiel stehen, verhandeln, wer wird dann wohl mehr Durchsetzungsvermögen bei der Preisfestsetzung an den Tag legen? Paulsons Plan schüfe eine wohltätige Einrichtung für die Reichen – auf Kosten der Steuerzahler. Falls die staatlichen Subventionen hoch genug sind, werden sie die Krise erfolgreich beenden. Doch auch hier lautet die Frage: Zu welchem Preis? Abgesehen davon, dass er Milliarden an Steuergeldern kosten würde, verstößt Paulsons Plan gegen das kapitalistische Grundprinzip, dass wer die Gewinne einfährt auch die Verluste trägt. Man erinnere sich an die Sparkassenkrise Ende der 1980er Jahre: Damals musste die Regierung diese Finanzinstitute retten, weil deren Einlagen bundesstaatlich abgesichert waren. Heute aber ist die Regierung nicht verpflichtet, die Schuldinhaber von Bear Sterns, AIG, oder anderen Finanzinstituten zu retten, die von Paulsons Plan profitieren würden.