To částečně vysvětluje i nevraživý postoj ke QE v německém finančním tisku a stále zoufalejší volání předlužených zemí z okraje eurozóny po ráznější akci ECB. V eurozóně je však QE pochybnou reakcí na tato volání. Kvantitativní uvolňování je speciální nástroj, který se používá v situaci, kdy už jsou krátkodobé a střednědobé sazby centrální banky nulové a banka chce snížit dlouhodobé úrokové sazby. Z toho vyplývá, že QE může být účinné pouze v ekonomikách, kde změny dlouhodobých (tržních) úrokových sazeb hrají důležitou roli v soukromém sektoru. To však není případ Evropy, kde se většina investic financuje prostřednictvím bankovních půjček, které obvykle nemají dlouhou lhůtu splatnosti – často bývá kratší než pět let –, poněvadž banky samotné mají jen málo zajištěných dlouhodobých financí. Úrokové sazby účtované u těchto půjček navíc nejsou vázané na tržní sazby, ale spíše na refinanční náklady dané banky, které se už blíží nule. Nižší dlouhodobé sazby vládních dluhopisů proto v eurozóně pravděpodobně nezlepší podmínky pro financování podnikového sektoru a nezvýší investiční poptávku. Naproti tomu v USA se mnohem vyšší podíl investic financuje vydáváním dluhopisů, které mohou mít delší lhůtu splatnosti než bankovní úvěry.
Dies erklärt teilweise sowohl die feindselige Aufnahme der quantitativen Lockerung in den deutschen Finanzmedien als auch die zunehmend verzweifelten Appelle der überschuldeten Länder an der europäischen Peripherie an die EZB, Maßnahmen einzuleiten. Innerhalb der Eurozone ist die quantitative Lockerung allerdings eine fragwürdige Reaktion auf diese Situation, denn es handelt sich um ein spezielles Instrument, für den Fall, dass die kurz- und mittelfristigen Zinssätze einer Zentralbank bereits bei null liegen und die langfristigen Zinssätze gesenkt werden sollen. Das legt nahe, dass die quantitative Lockerung nur in Ländern eingesetzt werden kann, in welchen die Änderung der langfristigen (Markt-) Zinssätze eine wichtige Rolle in der Privatwirtschaft spielen. Aber das ist nicht der Fall in Europa, wo Investitionen hauptsächlich über Bankdarlehen finanziert werden, die typischerweise keine langfristigen Laufzeiten haben - oft weniger als fünf Jahre - weil Banken selbst über wenig sichere langfristige Finanzierung verfügen. Zudem sind die Zinssätze, die für diese Darlehen erhoben werden, nicht an die marktüblichen Sätze gebunden, sondern an die Refinanzierungskosten, die bereits fast bei null liegen. In der Eurozone werden niedrigere langfristige Zinssätze für Staatsanleihen daher wahrscheinlich nicht die Finanzierungsbedingungen des Unternehmenssektors verbessern und nicht die Investitionsnachfrage ankurbeln. In den USA dagegen wird ein viel größerer Teil der Investitionen durch die Emission von Staatsanleihen finanziert, die eine längere Laufzeit haben können als Bankdarlehen.