Navíc je zavádějící vypichovat nejpomýlenější komentáře jednotlivých guvernérů v kontextu čilé intelektuální debaty nad politikou Fedu. Je legitimní kritizovat konkrétní tvůrce politik, kteří prokázali chatrný úsudek a měli by mít škraloup na své pověsti. To však šmahem nezpochybňuje FOMC, natož celou instituci. Žalostně selhaly i nejmodernější makroekonomické modely centrálních bank – v takovém rozsahu, že si to profesní obec ekonomů začíná plně připouštět až teď. Přestože Fed před svým rozhodnutím vyhodnocuje řadu přístupů a indikátorů, není pochyb, že jej silně ovlivnil hlavní proud akademického uvažování, včetně modelů takzvaného reálného hospodářského cyklu a neokeynesiánských modelů, který vycházel z předpokladu, že finanční trhy fungují bezchybně. Ostatně ekonomická obec a hlavní centrální banky světa propagovaly představu „velkého zklidnění“ – zmírnění makroekonomické volatility, zčásti díky údajně vědečtějším, modely podepřeným přístupům měnových úřadů k tvorbě politik. Dnes víme, že kanonické makroekonomické modely dostatečně nezohledňují slabiny finančních trhů a že korigovat tyto modely a zachovat přitom jejich tvárnost je nelehký úkol.
Überdies ist es irreführend, im Kontext einer aktiven intellektuellen Strategie-Debatte die blamabelsten Äußerungen einzelner Gouverneure herauszugreifen. Es ist legitim, individuelle Entscheidungsträger ob ihrer schlechten Einschätzung der Lage zu kritisieren und man sollte das auch in ihre Leistungsbeurteilung einfließen lassen. Aber das stellt noch nicht den gesamten Offenmarktausschuss in Frage, geschweige denn die ganze Institution. Auch die modernsten makroökonomischen Modelle der Zentralbanken scheiterten kläglich – und zwar in einem Ausmaß, dessen sich die ökonomische Profession erst voll bewusst zu werden beginnt. Obwohl die Fed viele Ansätze und Indikatoren in ihrer Entscheidungsfindung berücksichtigt, besteht kein Zweifel, dass sie unter erheblichem Einfluss gängiger akademischer Denkmodelle stand – einschließlich der so genannten Real-Business-Cycle-Modelle und Neu-Keynesianischer Modelle - die davon ausgingen, dass Finanzmärkte fehlerfrei funktionieren. Tatsächlich propagierten Ökonomen und die wichtigsten Zentralbanken der Welt die Idee einer „Great Moderation” – also einer Dämpfung der makroökonomischen Volatilität, teilweise aufgrund des vermeintlich stärker wissenschaftlich geprägten, modellbasierten Ansatzes der geldpolitischen Institutionen hinsichtlich ihrer Politikgestaltung. Wir wissen heute, dass lehrbuchmäßige makroökonomische Modelle Instabilitäten auf den Finanzmärkten nicht ausreichend berücksichtigen und dass die Korrektur dieser Modelle unter Aufrechterhaltung ihrer Anwendbarkeit eine gewaltige Aufgabe darstellt.