Rýžová pole a krávy byly brány jako zdroje emisí a tropické pralesy a monokulturní výsadby stromů jako “emisní dřezy“; stejně jako v případech průmyslových objektů. Politici začali hledat řešení, která zahrnovala kompenzaci emisí v zahraničí, namísto jejich snížení doma (nebo u zdroje). Od roku 1997, kdy byl zaveden Kjótský protokol, byla na pořadu dne “větší flexibilita“ a preferované politické řešení byl obchod s emisními povolenkami. Téměř o dvě desetiletí později je snaha o kompenzaci emisí nejen pevně zakotvená v klimatické politice, ale našla si již cestu i do širší politické debatě o životním prostředí. Po celém světě se objevují nové trhy pro takzvané “ekosystémové služby.”
Reisfelder und Rinder wurden dadurch genau wie Industrieanlagen als Emissionsquellen behandelt, und tropische Wälder, Baumplantagen in Monokultur und Sümpfe als Emissionssenken. Die Politik begann, nach Lösungen zu suchen, die den Ausgleich von Emissionen im Ausland und nicht ihre Reduzierung im eigenen Lande (oder an der Quelle) beinhalteten. Im Jahr 1997, als das Kyoto-Protokoll verabschiedet wurde, lautete das Motto dann „mehr Flexibilität“, und der Handel mit Emissionszertifikaten (also Verschmutzungsgenehmigungen) war die bevorzugte politische Option. Fast zwei Jahrzehnte später ist das Bemühen, Emissionen aufzurechnen, nicht nur fest in der Klimapolitik verankert, sondern es hat auch seinen Weg in die breitere umweltpolitische Debatte gefunden. Überall auf der Welt bilden sich neue Märkte für sogenannte „Ökosystemdienstleistungen“.