Tím, že jsme si osvojili sociální učení, jsme totiž způsobili společenské a evoluční dilema, jehož řešení mělo - dalo by se říci - udat směr nejen budoucímu vývoji naší psychologie, ale i budoucímu vývoji celého světa. A pro naše téma je nejdůležitější, že nám to objasní, proč máme jazyk. Toto dilema vzniklo proto, že sociální učení se ukázalo být jakousi krádeží za pomoci zraku. Dokážu-li se učit tím, že tě pozoruji, mohu zcizit tvé nejlepší nápady a mohu těžit z tvého úsilí, aniž bych musel vynaložit stejný čas a úsilí k jejich vyvinutí. Mohu-li sledovat, na jakou návnadu chytáš ryby, nebo jakým způsobem štěpíš pěstní klín, abys jej vylepšil, nebo budu-li tě tajně sledovat k tvému houbovému políčku, mohu těžit z tvých vědomostí, moudrosti a dovedností, a možná tu kýženou rybu chytím dříve než ty.
Denn indem wir uns soziales Lernen aneigneten, schufen wir ein soziales und evolutionäres Dilemma, dessen Lösung, kann man sagen, nicht nur den zukünftigen Verlauf unserer Psychologie bestimmte, sondern auch den zukünftigen Verlauf der ganzen Welt. Und daran ist besonders wichtig, dass es uns sagen wird, warum wir eine Sprache haben. Der Grund für dieses Dilemma liegt darin, dass sich soziales Lernen als visueller Diebstahl herausstellt. Wenn ich etwas lernen kann, indem ich dich beobachte, kann ich deine besten Ideen stehlen und ich kann von deinen Bemühungen profitieren, ohne die Zeit und Energie investieren zu müssen, die du bei der Entwicklung hereingesteckt hast. Wenn ich beobachten kann, welchen Köder du benutzt, um einen Fisch zu fangen, oder wenn ich beobachten kann, wie du dein Beil zurecht haust, um es zu verbessern, oder wenn ich dir heimlich zu deinem Pilzfeld folge, kann ich von deinem Wissen, Erfahrungsschatz und Können profitieren und vielleicht sogar diesen Fisch noch vor dir fangen.