Pokud ale tento proces obrátíte, dostanete bídu národů, již Smith podle svého přesvědčení viděl v tehdejší Asii. Každý případ setrvalého hospodářského růstu podle Smithe a jeho následovníků v prvních 175 letech vyžadoval obrovskou měrou investiční kapitál. My ekonomové jsme byli všeobecně velkými propagátory kapitálu a naší kouzelnou formulkou na hospodářský rozvoj bylo spoření, investice, hospodárnost a hromadění majetku. Poslední a nejúplnější vyjádření tohoto myšlenkového směru nacházíme na konci 50. let v knize W.W. Rostowa Stadia ekonomického růstu. Tento bezmála konsenzus zpochybnili Robert Solow a Moses Abramovitz. Spočetli, že 75% až 80% hospodářského růstu nepochází ze zvýšení poměru mezi kapitálem a výstupem – tedy přinejmenším pokud se za ukazatel společenského mezního produktu vezme soukromý mezní produkt kapitálu. Namísto toho se zdálo, že klíče k růstu a rozvoji leží mimo oblast zvyšování kapitálové náročnosti, jak ji určuje poměr mezi kapitálem a výstupem: jsou jimi dovednosti, vzdělání, široce chápaná technika a zdokonalení organizačního managementu. Přesto se kapitál nadále považoval za nezbytný, ne-li dostačující.
Kehrt man den Prozess jedoch um, kommt dabei die Armut der Nationen heraus, die Smith im damaligen Asien zu erkennen meinte. Für Smith und seine Nachfolger der ersten 175 Jahre war für jede Episode anhaltenden Wirtschaftswachstums hauptsächlich Investitionskapital erforderlich. Wir Ökonomen waren im Großen und Ganzen Kapitalwerber, und unsere Zauberformel für wirtschaftliche Entwicklung lautete Sparen, Investitionen, Wirtschaftlichkeit und Ansammlung von Vermögen. Zum letzten und deutlichsten Ausdruck dieser Denkrichtung kommt es am Ende der 50er Jahre des 20. Jahrhunderts mit W. W. Rostows Buch Die Stadien wirtschaftlichen Wachstums . Dann stellten Robert Solow und Moses Abramovitz diese These in Frage, die zuvor nahezu als Konsens galt. Sie berechneten, dass 75 % bis 80 % des Wirtschaftswachstums nicht aus einer Erhöhung des Kapitalkoeffizienten stammten – jedenfalls nicht, wenn das private Grenzprodukt des Kapitals als Indikator für das soziale Grenzprodukt genommen wurde. Stattdessen schienen die Schlüssel zu Wachstum und Entwicklung jenseits einer Erhöhung der Kapitalintensität zu liegen, die anhand der Kapitalkoeffizienten gemessen wird: Fertigkeiten, Bildung, Technologie im weitesten Sinne und Verbesserungen im Organisationsmanagement. Dennoch wurde Kapital weiterhin als notwenig, wenn nicht hinreichend angesehen.