Silněji si uvědomují, že pokud se budou snažit příliš přerozdělovat, jednoduše zapudí výrobní faktory: kapitál poteče jinam a pracovní síly se také přesunou. Obdobná logika platí i pro velké státy: Francie a Německo ztrácejí kvalifikované pracovníky, zatímco nasávají levnější pracovní sílu z východní Evropy. Výsledkem je to, že se cítí méně francouzsky či německy, což vytváří ohromný politický prostor, jak na levici, tak na pravici, pro nacionalistický resentiment. V předchozích kolech evropské integrace, od 50. do 80. let, velké státy získávaly naprosto zřejmé výhody, které jejich politici mohli jako takové představit svým voličům. Avšak od roku 1989 – případně od chvíle, kdy v roce 1992 vešla v platnost Maastrichtská smlouva – se politická dynamika změnila.
Es ist ihnen klarer bewusst, dass sie, wenn sie zu viel umzuverteilen versuchen, lediglich die Produktionsfaktoren vertreiben: Das Kapital fließt ab, und auch die Arbeitskräfte wandern ab. Dieselbe Art von Logik gilt auch für große Länder. Frankreich und Deutschland verlieren qualifizierte Arbeitskräfte, während sie gleichzeitig Billigarbeiter aus Osteuropa anziehen. Infolgedessen empfinden sie sich als weniger französisch oder deutsch, was nationalistischen Ressentiments sowohl am linken wie am rechten Rand des politischen Spektrums breiteren Raum gibt. Während der frühen Phasen der europäischen Integration – während der 1950er bis in die 1980er Jahre – profitierten die großen Länder sehr deutlich, und ihre Politiker konnten dies den Wählern problemlos vermitteln. Seit 1989 – oder seit dem Vertrag von Maastricht, der 1992 in Kraft trat –, hat sich die politische Dynamik verändert.