Po druhé světové válce se většina Evropanů shodla, že vědecký výzkum nejen posílí jejich hospodářství, ale také jim zajistí větší technologickou nezávislost na Spojených státech a stane se katalyzátorem společenské změny. Britská Královská společnost prosazovala vytvoření německé Společnosti Maxe Plancka s odvoláním na to, že solidarita mezinárodních vědeckých obcí může přispět k usmíření bývalých nepřátel. To vedlo k založení velkých projektů, jako jsou Evropské středisko pro jaderný výzkum (CERN), Evropská kosmická agentura (ESA) a Evropská molekulárně biologická organizace (EMBO), aby pomohly sjednotit evropské výzkumné snahy v základní vědě. Dnes však evropská věda ve většině zemí upadá (výjimkami jsou Švédsko, Finsko a Island), mrhá existujícím potenciálem talentu a ztrácí přitažlivost pro mladé lidi. Pracuje-li mladý evropský vědec v USA, získá 2,5krát víc příspěvků na vědeckou činnost než v Evropě.
Nach dem Zweiten Weltkrieg stimmten die meisten Europäer überein, dass die wissenschaftliche Forschung nicht nur ihren Volkswirtschaften Auftrieb verleihen, sondern auch zu größerer technologischer Unabhängigkeit von den Vereinigten Staaten führen und als Katalysator sozialen Wandels wirken würde. Die britische Royal Society sprach sich mit der Begründung, dass die Solidarität der internationalen wissenschaftlichen Gemeinschaften zur Versöhnung ehemaliger Feinde betragen würde, für die Schaffung der deutschen Max-Planck-Gesellschaft aus. Das Ergebnis waren Großprojekte wie das Europäische Zentrum für Nuklearforschung (CERN), die Europäische Weltraumagentur (ESA) und die Europäische Organisation für Molekularbiologie (EMBO), die die europäischen Forschungsanstrengungen in der Grundlagenforschung bündeln helfen sollten. Heute jedoch befinden sich die Wissenschaften in nahezu allen europäischen Ländern im Niedergang (Schweden, Finnland und Island sind die Ausnahmen). Dies ist eine Vergeudung vorhandener Talente und macht die Wissenschaften für junge Leute unattraktiv. In den USA erhalten europäische Nachwuchswissenschaftler durchschnittlich zweieinhalbmal so viel Forschungshilfe wie in Europa.