Totéž přinese přízrak neliberálních procesních postupů – další důvod malé mezinárodní podpory IST. Původní výběr soudců těmi, kdo byli všeobecně považováni za křídlo příznivců okupace, vystavuje tribunál nařčením z podjatosti a předpojatosti, stejně jako otázky týkající se přístupu a transparentnosti pro obžalované a další osoby. Stanovy IST navíc neříkají nic o síle důkazů, což znamená, že vina nemusí být jasně prokázána mimo přiměřenou míru pochyb. Přestože se první soubor obvinění týká dobře zdokumentovaného zabíjení v Dudžailu a dalších místech v 80. letech, Miloševičův proces před ICTY ukazuje, že je mnohem těžší prokázat „pravomoc nadřízeného orgánu“, spojující vůdce s vražděním. Podle iráckého prezidenta Džalála Talabáního byl tento problém údajně „vyřešen“ prostřednictvím vytěžených doznání. Samozřejmě, je-li cílem IST navodit možnost demonstračních procesů, nikoliv posílit právní řád, Talabání má naprostou pravdu: problém je vyřešen. Trestní řízení lze zredukovat na přiznání se k jedinému masakru, aby se další soudy odložily ad acta a tím se otevřela cesta k trestu – na rozdíl od řekněme Miloševičova procesu, který se teď už táhne do čtvrtého roku. Hrozí však, že rychlý trest – s největší pravděpodobností poprava – ukryje úplný záznam o desetiletích tyranie za zřejmě prvořadý účel boje proti povstání jinými prostředky.
Entsprechendes gilt für das Schreckgespenst eines unfreiheitlichen Prozessverlaufs – ein weiterer Grund für die mangelnde internationale Unterstützung für das IST. Die ursprüngliche Auswahl der Richter durch ein Gremium, das weithin als Flügel der Besatzung angesehen wird, setzt das Tribunal den Vorwürfen der Voreingenommenheit und Parteilichkeit aus, und Entsprechendes gilt für die Fragen des Zugangs und der Transparenz für die Verteidigung usw. Darüber hinaus sagt das IST-Statut nicht über den Beweismaßstab aus – was bedeutet, dass die Schuld nicht eindeutig über jeden vernünftigen Zweifel hinaus belegt sein muss. Während die erste Gruppe von Anschuldigungen die gut dokumentierten Tötungen in Dujail und andernorts in den 1980er Jahren betrifft, zeigt der Prozess gegen Milosevic vor dem ICTY, dass es erheblich schwieriger ist, eine „übergeordnete Verantwortlichkeit“ nachzuweisen, die die Verbrechen mit dem politischen Führer verknüpft. Dem irakischen Präsidenten Jalal Talabani zufolge wurde dieses Problem scheinbar mittels erpresster Geständnisse „gelöst“. Natürlich, falls es Ziel des IST ist, die Möglichkeit von Schauprozessen heraufzubeschwören, anstatt die Rechtsstaatlichkeit zu stärken, hat Talabani völlig recht: Problem gelöst. Strafverfahren können dann auf ein Geständnis eines einzigen Massakers reduziert werden, da Folgeverfahren zurückgestellt werden, um den Weg zur Bestrafung zu eröffnen – anders etwa als im Milosevic-Prozess, der sich nun bereits ins vierte Jahr schleppt. Eine schnelle Bestrafung jedoch – mit größter Wahrscheinlichkeit eine Hinrichtung – droht, die vollständige Aufarbeitung von Jahrzehnten der Tyrannei unter dem anscheinend übergeordneten Ziel des Kampfes gegen die Aufständischen mit anderen Mitteln zu begraben.