Měly by vlády rekapitalizovat nebo znárodňovat banky? Měly by pokračovat v tištění peněz i poté, co se vyčerpá jejich schopnost operacemi na otevřeném trhu pumpovat do ekonomiky další likviditu, což se právě teď děje ve Spojených státech i jinde? Před třemi měsíci jsem řekl, že nad těmito otázkami panuje značná neshoda, ale že dvě věci jsou jasné. Zaprvé, nemáme dostatek znalostí o tom, kdy, za jakých okolností a v jakém pořadí by se vlády k těmto bodům z výčtu opatření měly uchýlit. Zadruhé, zkoušet kombinace těchto opatření – třeba i kombinace zmatené a nahodilé – je lepší než nedělat nic. Všech pět nejpřednějších ekonomik světa během Velké hospodářské krize zavedlo vlastní zmatené a nahodilé kombinace politik měnových, fiskálních a bankovních stimulů a čím dřív tak učinily, čím dřív každá z nich zahájila svůj vlastní Nový úděl, tím lépe. Japonsko a Británie se svými opatřeními začaly v roce 1931.
Sollte der Staat Banken sanieren oder verstaatlichen? Sollte er weiter Geld drucken, selbst wenn seine Fähigkeit erschöpft ist, über die herkömmliche Offenmarktpolitik zusätzliche Liquidität in das System zu pumpen, was derzeit in den Vereinigten Staaten und anderswo der Fall ist? Vor drei Monaten habe ich gesagt, dass es bei diesen Punkten beträchtliche Meinungsverschiedenheiten gab, aber zwei Dinge sicher waren. Erstens: Wir wissen nicht genug darüber, wann, unter welchen Umständen und in welcher Reihenfolge der Staat auf diese Punkte auf der Checkliste zurückgreifen sollte. Zweitens: Eine Kombination aus diesen Punkten – selbst eine verworrene und planlose Kombination – war besser, als nichts zu tun. Jede der fünf größten Wirtschaftsnationen der Welt setzte in der Großen Depression ihre eigene Kombination aus geldpolitischen, fiskalischen und konjunkturellen Maßnahmen ein, und je eher sie das taten – je eher jede von ihnen ihren eigenen New Deal begann –, desto besser. Japan und Großbritannien begannen ihre New Deals 1931.