Kromě toho, alternativní přístupy ke stimulaci privátní poptávky mohou mít méně nežádoucích distribučních důsledků, jak tvrdí MGI. Zastánci vrtulníkových peněz – přímé připsání občanům z fondů centrálních bank, nebo připsání do státních pokladen k financování infrastruktury a dalších aktivit tvořících poptávku – oprávněně argumentují, že výhoda spočívá v tom, že se peníze dostanou přímo do rukou těch, kdo je budou utrácet. Přibližně nastavený program vrtulníkových peněz také možná zvýší inflaci měrným způsobem, což odvrátí možnost deflační pasti v japonském stylu. Oživení poptávky by mohlo dát centrálním bankám zahájení, které potřebují k navrácení úrokových sazeb do historických norem. To by mohlo vzít vzduch z počínajících majetkových bublin, a také uvolnit tlak na institucionální investory, kteří se snaží výnos, který potřebují k pokrytí pojistných a penzijních závazků. Program vrtulníkových peněz – neskutečná myšlenka, když ji v roce 1969 Milton Friedman navrhl – by ale byl také radikálním odklonem pro politiky, protože by potřeboval mnoho pozornosti nad vnímáním občanů a investorů, a také spolehlivé vládní struktury. Takový přístup by pak stmelil tvrzení, že politika centrálních bank je “jedinou ve městě,“ což by zbavilo vládní činitele jejich odpovědnosti za prorůstová opatření a fiskální rozhodnutí pod jejich kontrolou. Méně riskantní a v čase otestovanou cestou jak stimulovat poptávku by bylo výrazné navýšení investic do veřejné infrastruktury, financované vládním dluhem.
Außerdem hätten andere Ansätze zur Förderung der privaten Nachfrage möglicherweise weniger unerwünschte Folgen hinsichtlich der Verteilungswirkung, wie auch vom MGI diskutiert. Bei Helikoptergeld handelt es sich um den direkten Transfer von Mitteln der Zentralbank an die Bürger oder an nationale Finanzministerien zur Finanzierung von Infrastruktur und anderen nachfragesteigernden Aktivitäten. Befürworter derartiger Maßnahmen argumentieren zurecht, dass ihr Vorteil darin besteht, das Geld direkt jenen zukommen zu lassen, die es auch ausgeben. Ein angemessen dimensioniertes Programm für Helikoptergeld würde auch die Inflation maßvoll anheben und damit die Möglichkeit einer deflationären Falle japanischer Prägung abwenden. Tatsächlich könnte dieser Impuls für die Nachfrage den Zentralbanken den nötigen Spielraum verleihen, die Zinssätze wieder in Richtung ihrer historischen Normwerte zu bewegen. Und es wäre damit auch möglich, allenfalls entstehenden Vermögenspreisblasen den Nährboden entziehen sowie institutionelle Anleger zu entlasten, die um Renditen kämpfen, um ihren Versicherungs- und Rentenverpflichtungen nachzukommen. Doch ein derartiges Programm für Helikoptergeld – eine abstruse Idee, als sie Milton Friedman 1969 präsentierte – wäre für politische Entscheidungsträger ein durchaus radikaler Richtungswechsel, der hinsichtlich des Vertrauens, der Wahrnehmung durch Bürger und Anleger und solider ordnungspolitischer Strukturen enorme Vorsicht erfordert. Überdies würde ein derartiger Ansatz die Vorstellung verfestigen, dass es nun allein auf Zentralbankpolitik ankommt, wodurch gewählte Regierungsvertreter ihre Verantwortung für wachstumsfördernde Strategien und haushaltspolitische Entscheidungen los wären. Eine weniger riskante und durchaus bewährte Strategie zur Förderung der Nachfrage wäre eine signifikante Steigerung der staatsschuldenfinanzierten Investitionen in öffentliche Infrastruktur.