Je to přirozený, předvídatelný a také (mnohými) předvídaný výsledek záměrné politiky stlačování agregátní poptávky v čelních evropských zemích. Tato politika musela zákonitě vyvolat finanční krizi, protože zanechala vládám a bankám vyčerpaná aktiva a větší dluhy. Navzdory úspornému programu se předpověď britského strukturálního schodku pro letošní rok zvýšila ze 6,5% na 8% – což si vyžádá dodatečné škrty ve výši 22 miliard liber (34,6 miliard dolarů) ročně. Premiér David Cameron a ministr financí George Osborne to přičítají krizi v eurozóně; ve skutečnosti je však na vině jejich vlastní ekonomická negramotnost. Bohužel pro nás všechny se dnes toto vysvětlení opakuje stále dokola. Deprese, recese, kontrakce – nazývejte je, jak chcete – nastávají proto, že soukromý sektor utrácí méně, než utrácel dříve. To znamená, že jeho příjem klesá, poněvadž výdaj jedné firmy či domácnosti je příjmem jiné. Za této situace se vládní schodky přirozeně zvyšují, neboť daňové výnosy klesají a výdaje na pojištění v nezaměstnanosti a další dávky stoupají. Tyto „automatické stabilizátory“ vyplňují část výdajového propadu v soukromém sektoru.
Es ist das natürliche, vorhersagbare und (von vielen) vorhergesagte Ergebnis der absichtlichen Politik der wichtigsten europäischen Länder, die Gesamtnachfrage zu deckeln. Diese Politik musste früher oder später eine Finanzkrise hervorrufen, weil sie dazu führt, dass Regierungen und Banken ihre Vermögenswerte erschöpfen und Schulden anhäufen. Trotz der Sparmaßnahmen ist die Prognose für das Strukturdefizit des Vereinigten Königreichs von 6,5 Prozent auf 8 Prozent gestiegen – was zusätzliche 22 Millionen Pfund pro Jahr erfordert. Premier David Cameron und Finanzminister George Osborne machen die Eurokrise dafür verantwortlich, tatsächlich liegt die Ursache in ihrem eigenen wirtschaftlichen Analphabetismus. Leider muss diese Erklärung heutzutage ständig wiederholt werden: Depressionen, Rezessionen, Schrumpfungsprozesse – man kann sie nennen, wie man will – treten auf, weil der private Sektor weniger ausgibt als vorher. Das bedeutet, dass die Gehälter sinken, denn die Ausgaben eines Unternehmens oder eines Haushalts sind das Einkommen eines anderen. In dieser Situation steigt natürlich die Staatsverschuldung, während Steuereinnahmen und Ausgaben für Arbeitslosenversicherungen und andere staatliche Leistungen sinken. Diese „automatischen Stabilisierer“ schließen teilweise die Ausgabelücke durch den privaten Sektor.