Měli by za takových okolností dále prosazovat své vlastní zájmy a využívat svou moc, nebo by měli vyjít vstříc zájmům ostatních pacientů a tkáň darovat ? Model světového veřejného statku. Podle tohoto náhledu je lidský genom společným dědictvím lidstva a celosvětovým veřejným statkem, jehož přínosy je třeba sdílet se všemi ostatními. Sdílení přínosů sice může být spravedlivé v tom, že zahrnuje poskytování pomoci účastníkům výzkumu, například přístup k lékařské péči nebo novým terapiím, jež se z výzkumu vyvinou, ale může být nespravedlivé svou neschopností definovat příjemce těchto přínosů. Navíc v sobě tento model nese prvek nahodilosti, neboť sdílení přínosů nepodléhá kontrole dárců tkání, tím méně demokratické kontrole, a může se tedy ukázat jako příležitost k vypočítavosti univerzit a průmyslu. Nespravedlivé a nerozumné aspekty těchto modelů nicméně poukazují na řešení, které je spravedlivé a zároveň rozumné: daň z tkání. Namísto možnosti dárců nárokovat si za svou tkáň individuální kompenzaci by byla vyměřena daň, kdykoli by aplikace založená na tkáních skutečně vynesla zisk. To by bylo spravedlivé , neboť by to zajistilo kolektivní kompenzaci za využití tkání obecně, nikoli ve prospěch individuálních dárců, a bylo by to rozumné , poněvadž by to nebránilo vědeckému a technologickému pokroku.
Sollten die Gewebespender unter diesen Umständen ihre eigenen Interessen weiterverfolgen, indem sie weiterhin die Kontrolle über die technologischen Anwendungen ausüben oder sollten sie den Interessen der anderen Patienten entgegenkommen, indem sie ihr Gewebe unentgeltlich zur Verfügung stellen? Modell des globalen öffentlichen Gutes. Hier wird das menschliche Genom als gemeinsames Erbe der Menschheit und als globales öffentliches Gut betrachtet, dessen Nutzen allen zuteil werden sollte. Dieser gemeinsame Nutzen wäre insofern fair, als den Teilnehmern an medizinischen Studien spezielle Unterstützung in Form medizinischer Versorgung und neuer Behandlungsmethoden als Ergebnis der Forschung zukäme. Er wäre aber auch unfair , weil die Empfänger dieses Nutzens nicht definiert sind. Außerdem enthält dieses Modell auch ein willkürliches Element, da der gemeinsame Nutzen nicht der Kontrolle der Gewebespender und noch weniger einer demokratischen Kontrolle unterliegt und daher nur den Interessen der Universitäten und der Industrie zugute käme. Trotzdem legen die unfairen und unklugen Aspekte dieser Modelle eine Lösung nahe, die sowohl fair als auch klug ist, nämlich eine Gewebesteuer. Statt es jedem einzelnen Spender zu ermöglichen, eine Vergütung zu fordern, würde jedes Mal, wenn eine mit dem gespendeten Gewebe in Zusammenhang stehende Anwendung Gewinn abwirft, eine Steuer fällig werden. Das wäre fair , da man damit im Gegensatz zur Bezahlung von Einzelpersonen, eine kollektive Vergütung für die Verwendung des Gewebes sicherstellen könnte, und es wäre insofern klug, als es den wissenschaftlichen und technologischen Fortschritt nicht behindern würde.