Možná si kladete otázku, jak to mohu říci. Jsem přece ekonom – profesor „ponuré vědy“, v níž neexistují žádné obědy zdarma, v níž jsou přínosy vždy vyváženy náklady a v níž historky, které znějí příliš dobře, než aby mohly být pravdivé, skutečně téměř nikdy pravdivé nejsou. Dnešní situace však vykazuje dvě odlišnosti. Za prvé americký trh práce churaví tak silně, že rozšířené vládní výdaje nejsou spojeny s téměř žádnými náklady na spotřebu zdrojů pro společnost jako celek. A za druhé jsou investoři do dluhopisů opravdu hloupí. Ve světě, v němž index S&P 500 zaznamenává sedmiprocentní roční výnos, by nikdo neměl mít radost, že drží třicetiletý dluhopis americké vlády, jehož výnos očištěný o inflaci dosahuje 1% ročně. Rozdíl šesti procentních bodů v očekávaném reálném výnosu je výrazem mimořádné a iracionální paniky investorů do dluhopisů.
Sie könnten nun fragen, wie ich dazu komme, das zu sagen. Ich als Ökonom – als Professor der „trübseligen Wissenschaft“, in der es nichts zu verschenken gibt, wo Vorteile immer durch Kosten aufgewogen werden und wo Geschichten, die zu schön sind um wahr zu sein, es fast zwangsläufig auch sind. Dennoch sind heute zwei Dinge anders. Erstens versagt der US-Arbeitsmarkt in einem solchen Ausmaß, dass erweiterte Staatsausgaben für die Gesellschaft insgesamt keine Ressourcenkosten mit sich bringen. Zweitens sind die Anleiheinvestoren wirklich dumm. In einer Welt, in der der S&P 500 eine jährlich Gewinnrendite von 7 Prozent aufweist, sollte sich niemand über den Besitz einer 30-jährigen, inflationsbereinigten US-Staatsanleihe freuen, die pro Jahr 1 Prozent abwirft. Dieser Unterschied hinsichtlich der erwarteten realen Rendite ist ein Maß für die außergewöhnliche und irrationale Panik der Anleiheinvestoren.