To je mnohem těžší! Pochopitelně, měnová politika také ovlivňuje přerozdělování. Vezměte v úvahu různost účinků úrokových sazeb na dlužníky a věřitele. Avšak měnová politika je ve srovnání s fiskální politikou mnohem těžkopádnější, nepřímou a nepřesnou metodou volby vítězů a poražených. Nezávislé centrální banky mohou být občas politikům trnem v oku, ale v případě nutnosti je alespoň lze použít jako obětní beránky, což je úloha, jejíž přínosy převažují nad cenou za ztrátu kontroly nad jedním užitečným nástrojem. Tyto úvahy by měly být vodítkem při rozhodování, co bude v Evropě následovat po Paktu stability. Dnes je více než jasné, že národní vlády (zvlášť ve velkých zemích) se nikdy nepodřídí podstatnějším omezením své fiskální volnosti. Evropská komise by tedy měla přestat řinčet zbraněmi v prohrané bitvě, protože tím jen oslabuje svou důvěryhodnost, obzvlášť v očích malých zemí, které se jako jediné nechají donutit k přijetí nechtěných fiskálních pravidel.
Das ist viel schwieriger! Währungspolitik hat natürlich auch Umverteilungseffekte. Man denke nur an die unterschiedlichen Auswirkungen von Zinssätzen für Schuldner und Gläubiger. Dennoch, Währungspolitik ist eine viel heiklere, indirektere und ungenauere Art, Sieger und Verlierer zu bestimmen, als Haushaltspolitik. Unabhängige Zentralbanken können gelegentlich eine Qual für Politiker sein, aber zumindest können sie bei Bedarf als Sündenböcke präsentiert werden. Der politische Nutzen dieser Rolle übertrifft die Kosten für den Verlust eines nützlichen Werkzeuges. Diese Überlegungen sollten als Leitfaden bei der Entscheidung darüber dienen, was dem Stabilitätspakt in Europa nachfolgen soll. Es steht nun hinreichend fest, dass die nationalen Regierungen (vor allem diejenigen der großen Länder) substanzielle Einschränkungen ihrer haushaltspolitischen Entscheidungsmacht niemals akzeptieren werden. Die Europäische Kommission sollte daher ihre Rückzugsgefechte einstellen, die nur ihre Glaubwürdigkeit aufs Spiel setzen, vor allem in den Augen der kleinen Länder, die man als einzige dazu drängen kann, unerwünschte haushaltspolitische Bestimmungen zu akzeptieren.