Podle Světové obchodní organizace se vývoz zboží a komerčních služeb od roku 1995 rozrostl na čtyřnásobek. Vzhledem k této historii většina tvůrců politik předpokládala, že když výkonnost obchodu po finanční krizi roku 2008 ochabla, nová obchodní dohoda růst opět posílí. Administrativa amerického prezidenta Baracka Obamy měla vizi rozsáhlé zóny volného obchodu zahrnující Asii i Evropu. Dvě velkolepé dohody, které prosazovala – Transpacifické partnerství dvanácti zemí a Transatlantické obchodní a investiční partnerství – by USA umístily do středu integrovaného trhu zahrnujícího dvě třetiny globální ekonomiky. Tato naděje teď ale pohasla, neboť u volebních uren se napříč Západem daří populistickým hnutím, čerpajícím energii z nespokojenosti veřejnosti na úsvitu nového světového řádu. Od zvolení radikální Syrizy, namířené proti establishmentu, před dvěma lety v Řecku, se voličům zřejmě zalíbila představa, že národní vlády se postaví nadnárodním a mnohostranným organizacím, jako je Evropská komise a Mezinárodní měnový fond. Také referendum o brexitu mnozí pozorovatelé interpretují jako snahu získat zpět kontrolu nad národními hranicemi. A přestože o tom, co vedlo k Trumpovu vítězství, budou historici debatovat ještě dlouho poté, co odejde z úřadu, je už teď zřejmé, že také mnozí z jeho stoupenců chtějí, aby si Amerika zabednila dveře, doplnila spižírnu a spoléhala víc na sebe než na zahraniční přátele.
Nach Angaben der Welthandelsorganisation haben sich die Exporte von Gütern und Dienstleistungen seit 1995 vervierfacht. Angesichts dieser Erfolgsgeschichte glaubten die meisten Politiker, nach dem Rückgang des Handelsvolumens in Folge der Finanzkrise von 2008 könnten neue Handelsabkommen zu einem erneuten Wachstumsschub führen. Die Regierung von US-Präsident Barack Obama hatte die Vision einer enormen Freihandelszone mit Asien und Europa. Mit den beiden angestrebten Abkommen – der zwölf Länder umfassende Transpazifischen Partnerschaft und der Transatlantischen Handels- und Investitionspartnerschaft – hätten die USA eine zentrale Position in einem integrierten Markt einnehmen können, der zwei Drittel der Weltwirtschaft umfasst. Aber jetzt, angesichts der Wahlerfolge populistischer Bewegungen, die im gesamten Westen die Unzufriedenheit der Öffentlichkeit über die neue Weltordnung ausnutzen, ist diese Hoffnung verblasst. Seit dem Wahlsieg der radikalen Anti-Establishment-Partei Syriza in Griechenland vor knapp zwei Jahren scheinen die Wähler immer mehr zu wollen, dass sich die staatlichen Regierungen gegen supranationale und multilaterale Organisationen wie die Europäische Kommission oder den Internationalen Währungsfonds auflehnen. Auch die Volksabstimmung über den Brexit wurde von vielen Beobachtern als Versuch bewertet, die Kontrolle über die Nationalgrenzen wiederzuerlangen. Und während die Historiker auch noch lange nach Trumps Ausscheiden aus der Politik darüber diskutieren werden, wie er nur gewinnen konnte, ist bereits jetzt der Wunsch vieler seiner Anhänger offensichtlich, dass auch Amerika seine Türen verriegelt, seine Speisekammer wieder auffüllt und sich mehr auf sich selbst als auf seine ausländischen Freunde verlässt.