Zdá se pravděpodobné, že takové načasování vychází ze strachu, že na návrh zareagují negativně voliči ve velkých zemích, kde se v příštích dvou letech uskuteční volby. To není známkou velké důvěry v navržený postup. Realita je taková, že v brzké době je vytvoření evropské politické unie nepravděpodobné. A bez opravdového politického sjednocení by snahy o prosazování ostatních částí plánu, včetně přenosu fiskálních pravomocí na evropskou úroveň, přinesly vážná rizika. Na předním místě agendy pěti čelných činitelů je fiskální integrace. Přestože Pakt stability a růstu neustále ztrácí respekt (ostatně má se teď podle Evropské komise uplatňovat výhradně podle uvážení národních lídrů), zůstává hlavní kotvou fiskální stability a důvěry. Zpráva také uvádí, že skutečná fiskální unie by vyžadovala „více společného rozhodování o fiskální politice“. Hlavy pěti institucí trvají na tom, že by to „neznamenalo centralizaci všech aspektů příjmové a výdajové politiky“ a že by o zdanění a alokaci rozpočtových výdajů nadále rozhodovaly členské státy.
Dieser Zeitplan scheint auf der Angst zu beruhen, dass die Wähler in den größten Ländern, wo innerhalb der nächsten zwei Jahren Wahlen stattfinden, auf den Vorschlag negativ reagieren könnten. Dies ist kein Zeichen großen Vertrauens in den vorgeschlagenen Weg. Die Wahrheit ist, dass die schnelle Verwirklichung einer politischen Union in Europa sehr unwahrscheinlich ist. Und ohne eine echte politische Vereinigung könnten die Bemühungen, die anderen Maßnahmen des Präsidentenplans wie die Verlegung haushaltlicher Zuständigkeiten auf die europäische Ebene durchzuführen, ernsthafte Risiken beinhalten. Die fiskale Integration der Haushalte steht auf der Agenda der Präsidenten ganz weit oben. Obwohl der Stabilitäts- und Wachstumspakt immer mehr an Respekt verloren hat (in der Tat findet seine Anwendung durch die nationalen Politiker laut der europäischen Kommission heute komplett auf freiwilliger Basis statt), wäre er weiterhin der Anker für fiskale Stabilität und Verlässlichkeit. Der Bericht spricht auch davon, eine echte Haushaltsunion erfordere „mehr gemeinsame haushaltspolitische Entscheidungen“. Die Präsidenten bestehen darauf, dies würde „keine Zentralisierung aller Aspekte der Steuer- und Ausgabenpolitik bedeuten“. Die Mitgliedstaaten könnten weiterhin selbst über die Besteuerung und die Zuweisung von Haushaltsausgaben entscheiden.