Navíc se navzdory častému hledání nové identity – evropské, latinskoamerické nebo jiné, či dokonce jakési „světové občanské společnosti“ – cítí většina lidí doma ve vlastní zemi: v národním státě, jehož jsou občany. Také migrace má obvykle podobu migrace do jiných zemí. Mnoho států v současnosti diskutuje o integraci migrantů. Co je potřeba k tomu, aby byl člověk Britem, Němcem nebo Američanem? Podobné debaty o přistěhovalectví mají logiku, pouze pokud uznáme, že občanství je definováno státy a pro státy. Pro většinu lidí je to pozitivní stránka národního státu. Pro většinu lidí národní stát po více než dvě staletí byl a nadále zůstává relevantní jednotkou sounáležitosti a občanské angažovanosti. Je to kontext, v němž jsou naše svobody chráněny, či ničeny.
Trotz der ständigen Suche nach neuen Identitäten - europäischen, lateinamerikanischen oder sonstigen - und trotz der vielen Verweise auf ein neues Weltbürgertum oder gar eine „globale Bürgergesellschaft“ fühlen sich die meisten Menschen in ihrem Land – dem Nationalstaat, dem sie als Bürger angehören – zuhause. Migration ist gemeinhin die Migration in andere Länder. In vielen Ländern herrscht momentan eine Diskussion über die Integration von Einwanderern. Was macht einen Briten, Deutschen oder Amerikaner aus? Derartige Debatten haben nur einen Sinn, wenn wir anerkennen, dass Staatsbürgerschaft durch und für einen Staat definiert ist. Das ist für die meisten Menschen die positive Seite des Nationalstaates. Der Nationalstaat war über zwei Jahrhunderte lang für die Mehrzahl der Menschen die relevante Größe, wenn es um Zugehörigkeit und ziviles Engagement ging und so wird es auch weiterhin bleiben. Das ist der Rahmen, in dem unsere Freiheiten beschützt oder zerstört werden.