Není však na škodu si připomenout, že věci nemusí vždy vypadat tak, jak by si přáli ekonomové a byrokraté. Proč mohou finance zachránit planetu PAŘÍŽ – Většina lidí nenávidí svět financí, protože ho pokládá za ztělesnění nezodpovědnosti a hamižnosti. Finance se však i poté, co způsobily recesi, jaká se vidí jednou za sto let, a připravily o práci miliony lidí, jeví jako nepostradatelný nástroj k odvrácení ještě horší katastrofy: klimatických změn. K tomu, aby se omezilo globální oteplování a odvrátila katastrofa pro lidstvo, je naléhavě zapotřebí jednat, avšak globální společenství trpí zoufalým nedostatkem nástrojů. Nejpotřebnější řešení prosazovaná ekonomy, jako jsou stanovení globálního stropu pro emise skleníkových plynů v kombinaci se systémem obchodování nebo zavedení celosvětové ceny uhlíku prostřednictvím globální daně na emise CO2, nemají příliš velkou podporu. Místo toho se přípravná jednání před prosincovou pařížskou konferencí OSN o změnách klimatu vedou na základě dobrovolných jednostranných záruk s názvem Zamýšlené příspěvky stanovené státy. Stanovení dobrovolných cílů sice má svou hodnotu, protože vytvoří globální impulz, avšak takový přístup pravděpodobně nevyústí ve sliby, které by byly závazné a současně odpovídaly velikosti problému.
Aber wir sollten uns daran erinnern, dass wir es Wirtschaftswissenschaftlern und Bürokraten nicht immer recht machen müssen. Warum der Finanzsektor den Planeten retten kann PARIS – Die meisten Menschen hassen den Finanzsektor; sie betrachten ihn als Inbegriff der Verantwortungslosigkeit und Gier. Doch selbst nachdem er eine Jahrhundertrezession verursacht und Millionen von Menschen um ihre Arbeitsplätze gebracht hat, scheint der Sektor unverzichtbar, um eine noch schlimmere Katastrophe zu verhindern: den Klimawandel. Es muss dringend etwas geschehen, um der globalen Erwärmung Einhalt zu gebieten und ein Desaster für die Menschheit zu verhindern, doch stehen der Weltgemeinschaft verzweifelt wenige Instrumente dafür zur Verfügung. Für die wünschenswertesten Lösungen, die die Ökonomen vorschlagen – etwa eine globale Deckelung der Klimagasemissionen kombiniert mit einem Handelssystem, oder die Durchsetzung eines weltweiten Preises für Kohlenstoff durch eine globale Steuer auf CO2-Emissionen – gibt es nicht viel Unterstützung. Stattdessen werden die Verhandlungen für die Klimakonferenz der Vereinten Nationen in Paris im Dezember auf Basis freiwilliger, einseitiger Zusagen geführt, die als angestrebte national festgelegte Beiträge bezeichnet werden. Zwar hat die Einbeziehung freiwilliger Ziele den Vorteil, dass sie eine globale Dynamik schafft, doch dürfte dieser Ansatz kaum zu verbindlichen Zusagen führen, die der Herausforderung angemessen sind.