Krizí mnohonásobně přibylo a každá je podle všeho horší než ta předchozí. Napříč bohatým světem se opět začalo dařit chudobě. Domácích i mezinárodních nerovností přibývá překotným tempem. Zaměstnanost je čím dál nejistější. Tam, kde má nezaměstnanost přednost před všeobecnou nejistotou zaměstnání, začalo být těžké ji potlačovat. Právě tomuto stavu věcí řekli Francouzi a Nizozemci před dvěma měsíci „ne“. Je však paradoxní, že v nejbližší budoucnosti bude sjednocené Evropy s největší pravděpodobností zapotřebí ještě více než v minulosti. Ostatně, kromě sociální mizérie, již způsobuje opětovně institucializovaná krutost současného globálního ekonomického systému, největším nebezpečím, jemuž dnes svět čelí, je nestabilita, která je vlastní právě tomuto systému. Neznám jinou instituci než EU, která by byla dostatečně velká a robustní na to, aby dokázala Evropany ochránit před případným sesutím systému.
Die Krisen haben sich vervielfacht und es hat den Anschein, als ob jede Krise noch schlimmer wäre als die vorangegangene. Die Armut hält unübersehbar wieder Einzug in die reiche Welt. Nationale und internationale Ungleichheiten verstärken sich mit rasender Geschwindigkeit. Die Beschäftigungslage wird zunehmend prekär. Und dort, wo man der Arbeitslosigkeit gegenüber allgemeiner Jobunsicherheit den Vorzug gibt, wird es unmöglich, sie zu beseitigen. Dieser Situation erteilten die Franzosen und Holländer vor zwei Monaten eine Abfuhr. Paradoxerweise wird allerdings in naher Zukunft ein vereintes Europa gefragter sein als je zuvor. Jenseits der von der reinstitutionalisierten Grausamkeit des gegenwärtigen Weltwirtschaftssystems verursachten sozialen Misere ist nämlich die größte Gefahr, mit der die Welt von heute konfrontiert ist, genau diese dem System innewohnende Instabilität. Mir ist keine andere Institution als die EU bekannt, die über ausreichend Größe und Gewicht verfügt, um die Europäer vor einer möglichen Implosion zu bewahren.