Přitom blokují malé a nově vznikající hráče, kteří jsou pro zkvalitňování a transformaci životně důležití. To vše ve výsledku komplikuje imperativ platný nejen pro vlády, ale i pro firmy a jednotlivce, kteří se musí adaptovat na měnící se okolnosti neustálým zkvalitňováním svých struktur, postupů, dovedností a myšlení. Málokdo touží po sebedisrupci – po procesu, jenž nás vytrhává z pohodlí a nutí nás konfrontovat naše dlouhodobá slabá místa i podvědomé předsudky a osvojovat si nové myšlenkové postoje. Ten, kdo čeká až do chvíle, kdy už je disrupce nevyhnutelná – k čemuž dochází snadno, když ani vlády nepřijdou s včasnou reakcí –, si však nechává uniknout obrovské výhody spojené s technologiemi. A i když se vlády rozhodnou, že zavedou politiku umožňující ekonomické zkvalitnění a adaptaci, nemohou to dělat izolovaně. V době, kdy technologie umožňují nevídanou mobilitu a konektivitu, se nahlodává jurisdikční moc národních států, což znamená, že skutečně efektivní reakce – taková, která plně rozvine přínosy disruptivních technologií – je nemožná bez multilaterální spolupráce a koordinace. I samotný multilateralismus však prochází transformací, jejímž hnacím motorem jsou pochybnosti o legitimitě stávajících struktur.
Dabei versperren sie jenen kleinen und neu entstehenden Akteuren den Weg, die für Verbesserung und Wandel unverzichtbar sind. All dies kompliziert eine zwingende Notwendigkeit, die nicht nur für die Regierungen relevant ist, sondern auch für Unternehmen und Privatpersonen, die sich an sich wandelnde Umstände anpassen müssen, indem sie ihre Strukturen, Verfahren, Fertigkeiten und Denkmuster auf eine höhere Stufe heben. Nur wenige sind willens, disruptive Veränderungen zu einzuleiten – ein Prozess, der uns aus unserer Kuschelecke herausführt und uns zwingt, uns mit unseren lange bestehenden blinden Flecken und unbewussten Vorurteilen auseinanderzusetzen und ein neues Denken zu übernehmen. Wer jedoch wartet, bis die Störungen unvermeidlich sind – was leicht fällt, wenn die Regierungen nicht zeitnah reagieren –, verpasst die enormen Vorteile, die die Technologie uns bietet. Selbst wenn Regierungen beschließen, eine Politik umzusetzen, die wirtschaftliche Verbesserungen und Anpassungsmaßnahmen ermöglicht, können sie dies nicht allein schaffen. Die von der Technologie ermöglichte nie dagewesene Mobilität und Vernetzung untergräbt die Rechtssetzungskraft der Nationalstaaten und macht so eine wirklich effektive Reaktion – die die Vorteile disruptiver Technologien uneingeschränkt freisetzt –, ohne multilaterale Zusammenarbeit und Koordinierung unmöglich. Doch der Multilateralismus durchläuft derzeit selbst Veränderungen, die durch Zweifel an der Legitimität der bestehenden Strukturen beflügelt werden.