Je důležité porozumět tomu, proč ve Frankfurtu stále neexistuje shoda na nejlepším možném postupu. Proč v době, kdy americká data podle všeho potvrzují strategii Federálního rezervního systému, ECB váhá? Vzdor zažitému přesvědčení nejde o věc ryze doktrinální. Ano, Bundesbanka ostře oponovala podmínečné podpoře ECB ve prospěch dluhově otřesených členů eurozóny a postavila se za právní napadení Draghiho inovace, programu přímých měnových transakcí (OMT). Němečtí představitelé ale nerozporují legitimitu rozsáhlých nákupů dluhopisů s měnověpolitickými cíli ani to, že mohou existovat okolnosti vyžadující QE. Obecně přijímaný přístup vylučuje poskytování podpory ECB konkrétní zemi, protože by došlo k porušení hranice mezi měnovou a fiskální politikou: pravomoc vyčlenit veřejné prostředky ve prospěch konkrétní země náleží výhradně parlamentům, nikoli centrální bance.
Wir müssen verstehen, warum es in Frankfurt immer noch keine Einigung über die beste Vorgehensweise gibt. Wenn die Strategie der Federal Reserve durch die US-Daten bestätigt zu werden scheint, warum zögert die EZB dann noch? Im Gegensatz zur allgemeinen Ansicht hat das Problem wenig mit reiner Doktrin zu tun. Natürlich hat sich die Bundesbank massiv gegen die bedingte Unterstützung schuldengeplagter Euroländer gestellt und die gesetzlichen Maßnahmen gegen Draghis Innovation der definitiven Finanztransaktionen (outright monetary transactions, OMT) unterstützt. Aber die deutschen Beamten zweifeln weder an der Legitimität umfassender Anleihenkäufe für geldpolitische Zwecke, noch daran, dass unter bestimmten Umständen auch QE erforderlich sind. Normalerweise darf die EZB keine einzelnen Länder unterstützen, da dies den Grundsatz die Trennung zwischen Geld- und Haushaltspolitik verletzen würde: Die Befugnis, öffentliche Ressourcen zugunsten eines einzelnen Landes einzusetzen, liegt nicht bei der Zentralbank, sondern ausschließlich bei den Parlamenten.