Úmluva OSN o právním postavení uprchlíků z roku 1951 přiznala právo na azyl lidem, kteří se nemohli vrátit do své domovské země kvůli „podloženým“ obavám z pronásledování. V praxi však nikdy není snadné odlišit ekonomické a politické migranty, neboť politická perzekuce obvykle zahrnuje i ekonomické restrikce. Židé prchající před pogromy ve východní Evropě na sklonku devatenáctého století nebo v hitlerovském Německu ve 30. letech století dvacátého byli ekonomickými i politickými běženci. Totéž platí o východoafrických Asiatech vyhnaných v 60. letech z Ugandy. Počet lidí uznaných za politické uprchlíky s právem na azyl však byl mnohem nižší než počet těch, jejichž hlavním motivem bylo zlepšení vlastní ekonomické situace. To odráželo relativně ustálené politické podmínky ve světě v 50. letech. Země, z nichž dnes migranti prchají, byly tehdy pod koloniální či kvazikoloniální nadvládou a vznikaly v nich domácí diktatury, které měly v nástupnických státech někdejších impérií udržet řád.
Mit dem Abkommen über die Rechtsstellung der Flüchtlinge von 1951, Genfer Flüchtlingskonvention genannt, verschafften die Vereinten Nationen Menschen ein Recht auf Asyl, die aus „begründeter“ Furcht vor Verfolgung nicht in ihr Heimatland zurückkehren können. In der Praxis ist es jedoch noch nie einfach gewesen, zwischen politischen und Wirtschaftsflüchtlingen zu unterscheiden, da politische Verfolgung normalerweise mit wirtschaftlichen Beschränkungen einhergeht. Die Juden, die Ende des neunzehnten Jahrhunderts vor Pogromen in Osteuropa flohen, oder in den 1930er-Jahren aus Hitlerdeutschland, waren sowohl politische als auch Wirtschaftsflüchtlinge. Gleiches gilt für ostafrikanische Asiaten, die in den 1960er-Jahren aus Uganda vertrieben wurden. Dabei war die Zahl jener, die als politische Flüchtlinge mit einem Recht auf Asyl identifiziert wurden, viel geringer als die jener, deren Hauptmotiv die Verbesserung ihres wirtschaftlichen Schicksals war; ein Ausdruck der relativ beständigen politischen Verhältnisse der Welt in den 1950er-Jahren. Damals waren die Länder, aus denen Flüchtlinge heute fliehen, unter Kolonialherrschaft oder quasi-kolonialer Kontrolle, die später von hausgemachten Diktaturen abgelöst wurden, die die Ordnung in den Nachfolgestaaten der alten Imperien aufrechterhalten sollten.