Třeba, proč jsem musel sekat trávník? Proč byly domácí úkoly tak důležité? Proč jsem si nemohl dát bonbony do vloček? Mé dětství překypovalo takovými otázkami. To je v dětství normální. Stejně jako pochopení, že někdy bylo lepší poslechnout rodiče, přesto, že jsem nerozuměl proč. Není to tak, že by nechtěli, abych přemýšlel samostatně. Jejich výchova se vždy snažila vyrovnat napětí mezi tím, abychom se sourozenci rozuměli realitě světa, ale nikdy nebrali status quo jako nevyhnutelný. Uvědomil jsem si, že toto samotné byla velmi užitečná forma výchovy.
Warum musste ich eigentlich den Rasen mähen? Warum waren Hausaufgaben eigentlich so wichtig? Warum durfte ich keine Geleebohnen in meine Haferflocken tun? Meine Kindheit war voll von solchen Fragen. Normal, wenn man ein Kind ist, und dabei erkannte ich, dass es manchmal am besten war, auf meine Eltern zu hören, auch wenn ich nicht genau wusste warum. Es war nicht so, dass sie nicht wollten, dass ich kritisch dachte. Mit ihrer Erziehung strebten sie danach, einerseits meinen Geschwistern und mir die Realität klarzumachen, und gleichzeitig sicherzustellen, dass wir den Status Quo nie als unabwendbar hinnahmen. Ich erkannte, dass dies an sich, eine sehr zielgerichtete Form von Erziehung war.