Aby se státy účinněji vyrovnaly s katastrofami, musí najít dostatek vůle vytvořit prostředí, v němž bude moci vzkvétat mnohem rozvinutější soukromé pojišťovnictví. V USA zavedl Národní program pojištění proti povodni z roku 1968 povinnost zajistit si pojištění proti záplavě pro ty, kdo financují výstavbu nebo opravu budov ve „zvláštních oblastech ohrožených zátopami“. Nemá-li být pojištění stanoveno povinně, musí být přinejmenším účinně propagováno. Lidé jinak budou stavět v zátopových územích s přesvědčením, že jejich vláda nebo vlády světa budou cítit povinnost jim vypomoci v tísni, tudíž že pojistí rizika, která by na sebe nikdo neměl brát. Mnohé nejhorší následky se v Asii objevily v oblastech ohrožených cunami, například v nízko položených přímořských oblastech Srí Lanky. Soukromé pojištění by prostřednictvím přemrštěně vysokého pojistného odrazovalo od výstavby v nejnebezpečnějších lokalitách a zároveň by v okrajových oblastech vedlo k zavedení stavebních standardů omezujících dopady cunami. Mezinárodní instituce pro řízení rizik se naštěstí ustavičně zlepšují. V posledních letech se na finančních trzích začalo obchodovat s různými pojistnými dluhopisy, pokrývajícími zemětřesení a další přírodní katastrofy, a s deriváty na počasí.
Um effektiver mit Katastrophen umzugehen, müssen die Länder den Willen aufbringen, ein Umfeld zu schaffen, in dem eine deutlich weiter entwickelte private Versicherungsbranche florieren kann. In den USA etwa machte das Nationale Flutversicherungsprogramm von 1968 es denjenigen, die Baumaßnahmen oder Verbesserungen von Strukturen innerhalb besonders flutgefährdeter Gebiete finanzierten, zur Pflicht, eine Flutversicherung abzuschließen. Wo keine verbindlichen Vorschriften bestehen, muss zumindest wirksam für Versicherungen geworben werden. Andernfalls werden die Menschen in flutgefährdeten Ebenen bauen, weil sie glauben, dass ihre eigene Regierung oder die Regierungen anderer Staaten sich verpflichtet fühlen werden, ihnen aus der Patsche zu helfen – wodurch de facto schlechte Risiken, die man nicht eingehen sollte, versichert würden. Viele der schlimmsten Folgen ereigneten sich in Asien in tsunamigefährdeten Gegenden wie etwa den flachen Küstenbereichen Sri Lankas. Private Versicherungen würden aufgrund der unerschwinglichen Prämien von einer Bautätigkeit an den gefährlichsten Standorten abschrecken und gleichzeitig die Einführung tsunamisicherer Baustandards in Randbereichen ermutigen. Glücklicherweise verbessern sich unsere internationalen Risikoanagement-Institutionen stetig. So werden seit einigen Jahren verschiedene Erdbeben und andere Disaster abdeckende Katastrophenanleihen sowie Wetterderivate gehandelt.