Jedním z důvodů byly bezpochyby živé vzpomínky Asie na finanční krizi z roku 1997, která zvýraznila potřebu stanovit limity na bankovní půjčky a příliv kapitálu. Celkově vzato byly asijské rozvíjející se ekonomiky během uplynulého desetiletí řízeny uvážlivěji. Totéž lze říci o Brazílii, která se poučila ze své krize z roku 1999, a také o Africe a dalších regionech. Krátce před summitem v Soulu předložila americká vláda návrh, aby přebytkové oblasti světa zvýšily svou domácí poptávku – zejména spotřebu – s cílem zvýšit dovoz a tím pomoci schodkovým oblastem (včetně USA) při zotavování. Na rozvíjející se ekonomiky ve skupině G-20 to však žádný dojem neudělalo. Jejich odpověď byla přímočará: krize začala přehnanými půjčkami USA, takže je na Americe, nikoliv na nich, aby po sobě tento nepořádek uklidila. USA by měly snížit svůj rozpočtový schodek, zvýšit míru úspor a všeobecně si zamést před vlastním prahem.
Ein Grund war natürlich die lebhafte Erinnerung an die asiatische Finanzkrise des Jahres 1997, wodurch die Notwendigkeit einer Begrenzung von Bankkrediten und Kapitalzuflüssen unterstrichen wurde. Im Großen und Ganzen wurden die asiatischen Schwellenökonomien in den letzten zehn Jahren umsichtiger geführt. Das Gleiche gilt auch für Brasilien, das aus seiner eigenen Krise im Jahr 1999 lernte, sowie auch für Afrika und andere Regionen. Im Vorfeld des Gipfels von Seoul präsentierte die US-Regierung einen Vorschlag, wonach die Überschuss-Länder der Welt ihre Binnennachfrage – hauptsächlich den Konsum – ankurbeln sollten, um die Importe anzuheben und damit den Defizit-Ländern (einschließlich den USA) bei der Erholung zu helfen. Die Schwellenländer der G-20 waren mäßig begeistert und die Antwort fiel deutlich aus: Die Krise entstand durch übermäßige Kreditaufnahme der USA und daher ist es nicht die Verantwortung der Schwellenländer, sondern der USA, das Chaos zu beseitigen. Die USA sollten ihr Haushaltsdefizit senken, die Sparquote erhöhen und insgesamt ihr Haus in Ordnung bringen.