To je jádro Lisabonské smlouvy, která je koncipována tak, aby zaváděla nové instituce a mechanismy zaměřené na tvorbu politicky soudržnějších vnějších politik EU. Převod většího počtu oblastí zodpovědnosti, jako jsou zahraniční pomoc nebo rozvojová politika, na instituce EU pomáhá unii adaptovat se na novou mezinárodní realitu, neboť podtrhuje rostoucí význam rozhodovacího centra Evropy. Utváření společné vize světa by mělo začít v bezprostředním sousedství Evropy. Rozšíření NATO a EU zahrnulo zhruba desítku zemí ležících ve střední a východní Evropě a na západním Balkáně. Navzdory těmto úspěchům však evropská integrace zdaleka není završena, což se nezmění, dokud se všechny evropské země nebudou ubírat po stejné rozvojové dráze.
Das ist ja Kernpunkt des Vertrages von Lissabon, der dazu gedacht ist, neue Institutionen und Mechanismen für die Schaffung einer einheitlicheren EU-Außenpolitik zu schaffen. Der Transfer von mehr Kompetenzbereichen wie Auslandshilfe und Entwicklungspolitik an EU-Institutionen hilft der Union, sich an neue internationale Realitäten anzupassen, indem man damit ihre wachsende Bedeutung als europäisches Zentrum der Entscheidungsfindung unterstreicht. Die Gestaltung einer gemeinsamen Vision der Welt sollte in Europas unmittelbarer Nachbarschaft ihren Ausgang nehmen. Die Erweiterung der NATO und der EU betraf etwa ein Dutzend Staaten in Mittel- und Osteuropa sowie am Westbalkan. Aber trotz dieser Errungenschaften ist die europäische Integration noch lange nicht vollständig und wird es auch nicht sein, bis alle europäischen Staaten dem gleichen Weg der Entwicklung folgen können.