Platnost tohoto názoru dokládají selhání průmyslových politik v praxi Latinské Ameriky i jinde. Zastánci průmyslové politiky naproti tomu tvrdí, že žijeme ve světě tržních selhání, která určitý zásah státu vyžadují. Jinak by nové sektory, zejména v oblasti vyspělých technologií, jednoduše vůbec nevznikly, ani v příznivém podnikatelském prostředí. Tento tábor se přirozeně zaměřuje na dřívější úspěchy, zejména ve východoasijských ekonomikách. V aktuální pracovní studii Mezinárodního měnového fondu tyto dřívější úspěchy využíváme k určení tří zásad, o něž se opírá průmyslová politika, již označujeme za „opravdovou“. V „zázračných“ asijských ekonomikách, například Singapuru a Jižní Koreji, jakož i v Japonsku, Německu a ve Spojených státech vlády brzy zasáhly na podporu domácích firem v rozvíjejících se, technologicky důmyslných sektorech.
Die realweltlichen Fehlschläge der Industriepolitik in Lateinamerika und anderswo bestätigen die Berechtigung dieser Sichtweise. Befürworter der Industriepolitik dagegen argumentieren, dass wir in einer Welt des Marktversagens leben, die gewisse staatliche Eingriffe erfordere. Andernfalls würden sich neue Sektoren – insbesondere hochentwickelte Technologiesektoren – selbst in einem günstigen Geschäftsumfeld schlicht nicht herausbilden. Dieses Lager konzentriert sich naturgemäß auf vergangene Erfolge insbesondere in den ostasiatischen Volkswirtschaften. In einem kürzlich erschienen Arbeitspapier des Internationalen Währungsfonds haben wir diese vergangenen Erfolge genutzt, um drei Prinzipien zu ermitteln, die dem zugrundeliegen, was wir als „echte“ Industriepolitik bezeichnen. In den asiatischen Wirtschaftswunder-Volkswirtschaften – wie etwa Singapur und Südkorea – sowie in Japan, Deutschland und den USA intervenierte der Staat frühzeitig, um einheimische Unternehmen in aufstrebenden, technologisch fortschrittlichen Sektoren zu fördern.