Tento scénář se znovu a znovu opakoval v rozličných kontextech. Prvním impulsem je vyřešit problémy nejzaběhlejším způsobem. Avšak bez citu pro místní dynamiku se výsledek silně odchýlí od záměru. Řešení se zdá snadné: vytvořme a dotujme malá vědecká centra v regionech ohrožených katastrofami. Primárním cílem těchto pracovišť by byla „normální“ věda, přičemž úkoly a vymezení by vycházely z místních poměrů. Ohrožené regiony by si vyvinuly kulturně vhodné způsoby vypořádávání se s pohromami, u nichž je pravděpodobné, že je postihnou. Navíc by se místní talenty rozvíjely v domácím prostředí.
Dies Szenario hat sich in den unterschiedlichsten Zusammenhängen immer wieder wiederholt. Der erste Impuls besteht darin, die Probleme auf möglichst vertraute Weise zu lösen. Doch wo es an Sensibilität für die örtliche Dynamik fehlt, ist der Erfolg schwer gefährdet. Die Lösung erscheint einfach. Sie liegt in der Schaffung und Subventionierung kleiner wissenschaftlicher Zentren in jenen Regionen, in denen Katastrophenrisiken bestehen. Das übergeordnete Ziel dieser Zentren läge in der „normalen“ wissenschaftlichen Arbeit; Aufgaben und Profil würden auf dem örtlichen Zusammenhang beruhen. Gefahrenregionen würden so kulturell angemessene Wege entwickeln, um mit den Katastrophen, von denen sie am ehesten betroffen werden könnten, fertig zu werden. Darüber hinaus würden örtliche Talente in ihrem Heimatzusammenhang gefördert.