V důsledku toho byl každý balík smluvních dodatků produktem neučesaného politického handrkování, které je typické pro mezivládní rozhodovací proces. Všechny státy přitom vědí, že i při přijetí Ústavní smlouvy budou mít jejich partneři výslovné právo z unie vystoupit, pokud z ní budou natolik rozčarováni nebo pokud začnou na EU pohlížet jako na nevítanou přítěž. Ukončí však nová Ústavní smlouva unie tuto cestu postupného budování ústavního pořádku? Do jisté míry k tomu může dojít, avšak ani zdaleka ne tolik jako v případě, kdy by architekti smlouvy byli učinili více pro oddělení ústavních otázek, jako jsou Charta základních práv nebo kompetence unijních orgánů a členských států, od záležitostí každodenní politiky typu zemědělské a rybolovné politiky nebo technických podrobností spolupráce soudů v občanskoprávních a trestněprávních věcech. Zde byla promeškána obrovská příležitost oddělit to, co je na unii trvalé a trvanlivé (tj. „ústavní"), od toho, co je netrvalé a proměnlivé (tj. „politické"). Jelikož není nic pevně zakotveno, budou se evropské ústavní procesy i nadále spoléhat nikoliv na nějaký dokument s přesahem, nýbrž na vyvažování politických vztahů a kalkulací tak, aby se celá stavba nerozpadla. Cenou za tento proces bude pravděpodobně odklad vytvoření jednotné politické loajality vůči Evropě (pokud se taková loajalita vůbec někdy rozvine).
Die Konsequenz ist, dass sämtliche Vertragszusätze das Produkt ungeordneten politischen Feilschens waren, wie das typisch für die zwischenstaatliche Entscheidungsfindung ist. Sogar unter dem Verfassungsvertrag ist allen Staaten bekannt, dass ihre Partner über ein ausdrückliches Widerrufsrecht verfügen, sollten sie jemals einen gewissen Grad an Enttäuschung erreichen oder die EU als schlechten Handel für ihr Land betrachten. Wird der neue Verfassungsvertrag der Union diesem Muster der evolutionären Verfassungsbildung ein Ende bereiten? Das könnte bis zu einem gewissen Grad der Fall sein, aber nicht annähernd in diesem Ausmaß, wenn die Architekten des Vertrages mehr getan hätten, um verfassungsrechtliche Fragen wie die Grundrechtecharta und die Kompetenzen der Gremien und Mitgliedsstaaten der Union von tagespolitischen Fragen wie der Landwirtschafts- und Fischereipolitik oder den Formalitäten der juristischen Kooperation in zivil- und strafrechtlichen Angelegenheiten zu trennen. Eine große Chance, Permanentes und Dauerhaftes („Verfassungsmäßiges") in der Union von Unbeständigem und Veränderlichem (dem „Politischen") zu trennen, wurde versäumt.. Ohne zementierte Regelungen wird sich der europäische Verfassungsprozess weiterhin nicht auf ein geistiges Dokument stützen, sondern auf den Ausgleich politischer Beziehungen und Einschätzungen, damit das Gesamtwerk nicht auseinander fällt. Dieser Prozess wird womöglich zu Lasten der Entwicklung einer einheitlichen politischen Loyalität in Europa gehen (sofern es so etwas überhaupt jemals geben wird).