A konečně platí, že potřebné lékařské reakce včetně diagnostických nástrojů a účinných léků i vakcín mají zákonitě zpoždění za nově se objevujícími nemocemi. V každém případě musí být tyto nástroje nepřetržitě obnovovány. K tomu je zapotřebí, aby špičková biotechnologie, imunologie a v konečném důsledku i bioinženýrství vytvářely širokoplošné průmyslové reakce (například miliony dávek vakcín či léků v případě velkých epidemií). Například krize kolem nemoci AIDS vedla k vyčlenění desetimiliard dolarů na výzkum a vývoj – a k obdobně velkým závazkům ze strany farmaceutického průmyslu –, díky čemuž se v globálním měřítku začaly vyrábět život zachraňující antiretrovirální léky. Každý průlom však zákonitě vede k mutaci patogenu, takže dosavadní léčba začne být méně účinná. Konečné vítězství neexistuje – existuje jen ustavičný závod ve zbrojení mezi lidstvem a činiteli způsobujícími onemocnění. Je tedy svět připravený na Ebolu, na novou smrtelnou chřipku, na mutaci HIV, která by mohla urychlit přenos onemocnění, nebo na vývoj nových multirezistentních kmenů malárie či jiných patogenů? Odpověď zní záporně. Ačkoliv se po roce 2000 podstatně zvýšily investice do veřejného zdraví, což vedlo k výrazným úspěchům v boji proti AIDS, tuberkulóze a malárii, nedávno došlo k velkému výpadku globálních výdajů na veřejné zdraví v poměru k potřebám. Dárcovské země, které nedokážou předvídat nové a průběžné výzvy a adekvátně na ně reagovat, vystavily Světovou zdravotnickou organizaci ochromujícím rozpočtovým škrtům, zatímco financování Globálního fondu pro boj proti AIDS, tuberkulóze a malárii se ani zdaleka nepřiblížilo částkám potřebným k vítězství ve válce proti těmto onemocněním.
Schließlich hinken die erforderlichen medizinischen Reaktionsmaßnahmen, einschließlich der Entwicklung von Diagnoseinstrumenten, wirksamen Medikamente und Impfstoffen den neu entstehenden Krankheiten zwangsläufig hinterher. Um darauf in industriellem Maßstab zu reagieren (beispielsweise mit Millionen Impfdosen oder anderen Medikamente im Fall schwerer Epidemien), bedarf es innovativer Biotechnologie, Immunologie und letztlich des Bioengineerings. Die AIDS-Krise bewirkte beispielsweise, dass Milliarden Dollar für Forschung und Entwicklung aufgewendet wurden – und die pharmazeutische Industrie sich in ähnlichem Ausmaß engagierte - um lebensrettende antiretrovirale Medikamente auf globaler Ebene herzustellen. Doch jeder Durchbruch führt unweigerlich zu einer Mutation des Erregers, wodurch frühere Behandlungen weniger wirksam werden. Es gibt keinen endgültigen Sieg über die Krankheit, sondern nur ein stetiges Wettrüsten zwischen Menschen und den Krankheitserregern. Ist die Welt nun also für Ebola, eine neue tödliche Grippe, eine die Krankheitsübertragung beschleunigende HIV-Mutation oder die Entstehung neuer mehrfachresistenter Malaria-Stämme oder anderer Pathogene gerüstet? Die Antwort lautet nein. Obwohl die Investitionen in die öffentliche Gesundheit nach dem Jahr 2000 beträchtlich anstiegen und zu bemerkenswerten Erfolgen im Kampf gegen AIDS, Tuberkulose und Malaria führten, ist in letzter Zeit ein deutlicher Rückgang der globalen Ausgaben in Relation zum Bedarf zu verzeichnen. Da es den Geberländern nicht gelang, neue und bestehende Herausforderungen zu antizipieren und entsprechend darauf zu reagieren, hat man der Weltgesundheitsorganisation die Zuwendungen drastisch gekürzt. Auch die Mittel für den Globalen Fonds zur Bekämpfung von Aids, Tuberkulose und Malaria unterschreiten die für einen Sieg im Kampf gegen diese Krankheiten benötigten Summen bei weitem.