Konečně, na spodní šachovnici mezinárodních záležitostí mimo kontrolu vlád – včetně oblastí od změny klimatu přes pandemie po mezinárodní terorismus – je moc rozložena neuspořádaně a nemá žádný smysl nárokovat si americkou hegemonii. Přesto právě na spodní šachovnici se nacházejí největší výzvy, jimž dnes čelíme. S těmito problémy se lze poprat jedině prostřednictvím spolupráce s ostatními a to vyžaduje jak „měkkou“ moc přitažlivosti, tak tvrdou moc nátlaku. Neexistuje žádné jednoduché vojenské řešení, které by přineslo výsledky, o něž nám jde. Noví unilateralisté, již vévodili Bushově první administrativě, udělali tu chybu, že si mysleli, že unipolární rozdělení moci ve vojenském kontextu dostačuje pro vedení zahraniční politiky. Byli jako malý chlapec s kladivem v ruce, který se domnívá, že každý problém připomíná hřebík.
Auf dem unteren Brett der transnationalen Fragen, die sich außerhalb der Kontrolle der Regierungen befinden (darin ist vom Klimawandel über Pandemien bis hin zum internationalen Terrorismus alles inbegriffen), ist die Macht chaotisch verteilt, und es ist vollkommen sinnlos, Amerikas Vorherrschaft zu behaupten. Und dennoch begegnen uns gerade hier auf diesem unteren Brett die meisten großen Herausforderungen, vor denen wir heute stehen. Die einzige Möglichkeit, diese Probleme in den Griff zu bekommen, ist durch die Kooperation mit anderen, und dazu ist sowohl die „weiche“ Macht der Attraktivität als auch die harte Macht des Zwanges erforderlich. Es gibt keine einfache militärische Lösung, die die von uns erwünschten Ergebnisse erzielen würde. Die neuen Unilateralisten, die Bushs erste Amtszeit dominierten, begingen den Fehler, zu denken, dass die unipolare Verteilung der Macht im militärischen Kontext ausreichen würde, um die Außenpolitik zu leiten. Sie waren wie ein kleiner Junge mit einem Hammer, der denkt, jedes Problem gliche einem Nagel.