Tento postoj už si vyžádal vysokou cenu: kdyby existovalo soutěživější tržiště idejí, chybný Washingtonský konsenzus se vůbec nikdy nemusel stát konsenzem. Odpor Ameriky k AIIB není bezprecedentní; podobá se úspěšnému odporu USA vůči štědré japonské Nové Miyazawově iniciativě z konce 90. let minulého století, která nabídla 80 miliard dolarů na pomoc zemím postiženým východoasijskou krizí. Tehdy stejně jako dnes nešlo o to, že by USA nabízely alternativní zdroj financování. Jednoduše chtěly hegemonii. V čím dál multipolárnějším světě chtěly zachovat G1. Nedostatek peněz, společně s neústupným trváním Ameriky na chybných představách jak reagovat na krizi, zapříčinil mnohem hlubší a delší propad, než k jakému by jinak zřejmě došlo. Nicméně americký odpor k AIIB je těžší pochopit, jelikož infrastrukturní politika podléhá vlivu ideologie a lobbistů mnohem méně než jiné oblasti tvorby politik, například ty, jimž dominují USA či Světová banka. Nadto je pravděpodobnější, že se v multilaterálním rámci bude účinně řešit potřebnost environmentálních a sociálních pojistek u infrastrukturních investic.
Diese Einstellung hat bereits einen hohen Preis gekostet: Hätte es wettbewerbsfähigere Märkte für Ideen gegeben, hätte sich der fehlerhafte Washington-Konsens vielleicht nie zu einem Konsens entwickelt. Die amerikanische Opposition gegen die AIIB ist nicht neu: Sie ähnelt dem erfolgreichen Widerstand der USA gegen Japans großzügige New-Miyazawa-Initiative der späten 1990er Jahre. Damals stellte das Land 80 Milliarden Dollar zur Verfügung, um Ländern bei der Überwindung der Ostasienkrise zu helfen. Damals wie heute war es nicht etwa so, dass die USA für alternative Finanzierungsmöglichkeiten gesorgt hätten. Nein, es ging dem Land lediglich um seine Vormachtstellung. In einer immer multipolareren Welt wollte es seinen Status als G-1 behalten. Der Mangel an Geld und die fehlerhaften Vorstellungen der USA, wie der Krise begegnet werden sollte, haben zu einem viel längeren und stärkeren Wirtschaftseinbruch geführt, als eigentlich nötig gewesen wäre. Der Widerstand der USA gegen die AIIB ist aber noch schwerer zu verstehen, da die Infrastrukturpolitik viel weniger von Ideologie und Einzelinteressen beeinflusst wird als andere Politikbereiche – wie jene, die von der Weltbank und den USA selbst dominiert werden. Darüber hinaus kann der Bedarf an ökologischer und sozialer Absicherung der Infrastrukturinvestitionen innerhalb eines multilateralen Rahmens viel effektiver erfüllt werden.