Tyto praktické důsledky dalece přesahují osvobozující efekt plynoucí z umožnění, aby lidmi vyjadřované názory posuzoval „trh myšlenek“, a nikoliv státní orgány. Opravdu z tohoto pravidla neexistují žádné výjimky? Na mysl se dere klasický příklad, kdy někdo křičí v přeplněném divadle: „Hoří!“ V nastalé panice mohou lidé přijít k úrazu, nebo dokonce zemřít. Dnes nám dělá starosti štvaní – zneužívání svobodného projevu k provokování násilí. Nevím, kolik islámských předáků káže v mešitách vraždy a mrzačení a pomáhá mezi věřícími verbovat sebevražedné atentátníky; ale i kdyby jich byla jen hrstka, představují otázku, na niž je potřeba odpovědět. Odpovídat by se však mělo opatrně.
Im Gegensatz zu staatlich überprüfter Meinungsäußerung gehen diese praktischen Auswirkungen weit über den befreienden Effekt eines erlaubten „Marktplatzes der Ideen“ hinaus. Gibt es also wirklich keine Ausnahmen von dieser Regel? Das klassische Beispiel ist der Mann, der in einem vollen Theater „Feuer!“ schreit. In der darauf folgenden Panik könnten Menschen zu Schaden kommen oder sogar getötet werden. Heute machen wir uns Sorgen über Anstiftung – die Ausnutzung der Meinungsfreiheit zur Heraufbeschwörung der Gewalt. Ich weiß nicht, wie viele islamische Führer Mord und Anarchie predigen und dazu beitragen, Selbstmordattentäter in der Glaubensgemeinschaft zu rekrutieren, aber selbst wenn es nur ein paar sind, werfen sie damit eine Frage auf, die es zu beantworten gilt. Die Beantwortung muss in umsichtiger Weise erfolgen.