určeného tímto státem, i kdyby byl pověřen pouze výběrem nebo čistě účetní kontrolou, je způsobilý přerušit přímý tok finančních prostředků ze sféry pasivních subjektů do sféry příjemců, a tím umožňuje určit okamžik, v němž tyto prostředky alespoň nepřímo podléhají kontrole státu, i když nejsou určeny k volnému použití, a získávají tak povahu veřejných prostředků. Takový výklad se mi jeví jako možný přinejmenším ve dvou situacích, totiž pokud je zprostředkující subjekt veřejnoprávní povahy a pokud jsou povinné příspěvky vybírané od podniků nebo jednotlivců placeny do soukromého nebo veřejného fondu zřízeného nebo určeného státem za účelem rozdělování podpory v souladu se zákonem, nezávisle na míře nezávislosti tohoto fondu při správě a rozdělování vybraných částek. Je jistě možné namítnout, že se Soudní dvůr v rozsudku PreussenElektra od uvedené judikatury implicitně odklonil, přinejmenším v případě, že se úloha svěřená zprostředkovateli týká výlučně výběru poplatku nebo je každopádně omezena na čistě účetní kontrolu shromážděných prostředků, a v důsledku toho vylučuje možnost disponovat jakýmkoli prostorem pro uvážení ve vztahu k použití a určení těchto finančních prostředků. Taková situace je totiž z hospodářského hlediska obtížně objektivně odlišitelná od situace, v níž jsou částky určené k financování opatření podpory převáděny podnikům, které jsou jejími příjemci, přímo subjekty s poplatkovou povinností 83. Domnívám se však, že tato námitka může být zamítnuta, je-li možné mít za to, že zásah zprostředkujícího subjektu 82 — Rozsudek ze dne 2. července 1974, Itálie v. Komise (173/73, Recueil, s. 709, bod 35). Viz rovněž rozsudek Steinike & Weinlig, uvedený výše v poznámce pod čarou 45. 83 — Viz v tomto smyslu rozhodnutí Komise ze dne 31. října 2001 v řízení N/6/A/2001.
Mittelsperson, auch wenn sie einfach nur mit der Erhebung oder einer Buchkontrolle betraut ist, als geeignet ansieht, den unmittelbaren Fluss der Mittel aus dem Bereich der belasteten Rechtssubjekte in den der Begünstigten zu unterbrechen, und damit einen Zeitpunkt festzuhalten erlaubt, in dem diese Mittel zumindest mittelbar staatlicher Kontrolle unterliegen, weil sie hinsichtlich ihrer Bestimmung gebunden sind und so die Natur öffentlicher Mittel annehmen. Eine solche Betrachtungsweise scheint mir zumindest in zwei Fällen möglich zu sein, nämlich wenn es sich um eine öffentliche Mittelsperson handelt und wenn die bei Unternehmen oder bei Einzelnen erhobenen Pflichtbeiträge an einen öffentlichen oder privaten Fonds gezahlt werden, der vom Staat dazu geschaffen oder bestimmt wurde, die Beihilfe unabhängig vom Grad der Eigenständigkeit dieses Fonds bei der Bewirtschaftung und der Verteilung der erhobenen Beträge gemäß dem Gesetz zuzuweisen. Es lässt sich sicherlich einwenden, dass von dieser Rechtsprechung durch das Urteil PreussenElektra implizit zumindest für den Fall abgegangen worden ist, dass die Aufgabe des Mittlers ausschließlich der Erhebung des Beitrags gilt oder jedenfalls auf eine reine Buchkontrolle beschränkt ist und mithin die Nutzung irgendeines Spielraums bezüglich der Verwendung und der Bestimmung der Mittel ausschließt. Dieser Fall lässt sich nämlich wirtschaftlich gesehen objektiv nur schwer von dem unterscheiden, dass die zur Finanzierung der Stützungsmaßnahme bestimmten Beträge unmittelbar von den Rechtssubjekten, auf denen die Beitragspflicht lastet, den von der Maßnahme begünstigten Unternehmen zugeleitet werden 83. Ich glaube allerdings, dass dieser Einwand widerlegt werden kann, wenn man das Eingreifen einer vom Staat bestimmten 82 — Urteil vom 2. Juli 1974, Italien/Kommission (173/73, Slg. 1974, 709, Randnr. 35). Vgl. auch Urteil Steinike & Weinlig (oben in Fn. 45 angeführt). 83 — Vgl. in diesem Sinne Entscheidung der Kommission vom 31. Oktober 2001 in dem Verfahren N/6/A/2001.