Možnost investovat vlastní sociální výhody namísto jejich pouhého spotřebovávání by spolu s informacemi posílila jejich samostatnost a svobodu rozhodování. A konečně by stejné účty mohly sloužit i jako nástroje veřejné politiky. Například lidé, kteří brzy odejdou ze školy, by mohli být obdařeni body pro pozdější využití v profesním výcviku. Obecněji řečeno by veřejná politika nemusela pomáhat lidem jen ve chvílích, kdy se u nich projeví sociální rizika, ale mohla by podporovat jednotlivce během celého jejich profesního života tím, že by zavedla efektivnější a na míru šitý přístup, jenž bude lépe vyhovovat potřebám lidí než nahrubo střižená schémata. Možná to zní utopicky; v jistém smyslu to skutečně utopie je. Proč by však v době, kdy je každá digitální služba stále personalizovanější, měla právě sociální politika zůstat omezená filozofií a recepty dvacátého století?
Zusammen mit den Informationen würde die Möglichkeit, ihre Sozialleistungen zu investieren statt sie lediglich zu verbrauchen, ihre Autonomie und Wahlfreiheit stärken. Und schließlich könnten diese Konten als Instrumente der Ordnungspolitik dienen. So könnten etwa Personen, die frühzeitig von der Schule abgehen, Punkte erhalten, die sie später für die berufliche Weiterbildung verwenden könnten. Allgemeiner ausgedrückt: Statt die Menschen nur dann zu unterstützen, wenn sich soziale Risiken verwirklichen, könnte man sie ihr gesamtes Arbeitsleben hindurch unterstützen, indem man einen effektiveren, maßgeschneiderten Ansatz einführt, der ihren Bedürfnissen besser entspricht als Programme von der Stange. Dies mag utopisch klingen, und in gewisser Weise ist es das. Doch warum sollte in einer Zeit, in der jeder digitale Service immer stärker personalisiert wird, die Sozialpolitik der Philosophie und den Lösungen des 20. Jahrhunderts verhaftet bleiben?