V letech 2008 a 2012 došly projekty Copenhagen Consensus, které se soustředily na globální rozvojové priority, k závěru, že politici a filantropové by z boje s podvýživou měli udělat jednu ze svých hlavních priorit. V každém z těchto projektů napsali experti tucty výzkumných prací zkoumajících, jak nejlépe vynaložit prostředky na velkou škálu témat, od ozbrojeného konfliktu a destrukce biodiverzity, až po infekční choroby a hygienu. I přes možnost volby z tuctu přesvědčivých investičních možností zjistili při výzkumu všech dat nositelé Nobelovy ceny to, že opatření na boj s podvýživou jsou jednou z nejsilnějších možností. Studie z roku 2012 demonstrovala, že investice pouhých 100 dolarů na dítě může zajistit celý ranec opatření – včetně mikronutrientů, vylepšení kvality stravy a programů na změnu chování – který by v rozvojových zemích redukoval chronickou podvýživu o 36%. Jinými slovy, každý dolar vynaložený na redukci podvýživy – dokonce i ve velmi chudých zemích – by společnosti přinesl návratnost ve výši 30 dolarů. Studie z roku 2012 měla hmatatelný dopad. Následující rok přislíbila koalice nevládních organizací více než 750 milionů dolarů na výživové programy a vycházela při tom částečně z našich zjištění. Obdobně pak britský premiér David Cameron citoval stejný výzkum na setkání “Nutrition for Growth,” v roce 2013, kde se vlády G8 zavázaly investovat 4,15 miliardy dolarů na boj s podvýživou.
In den Jahren 2008 und 2012 kamen Projekte von Copenhagen Consensus, die sich auf weltweite Entwicklungsprioritäten konzentrierten, zu dem Schluss, das politische Entscheidungsträger und Philanthropen die Bekämpfung der Mangelernährung zu einer Spitzenpriorität machen sollten. Bei jedem dieser Projekte schrieben Fachleute dutzende von Forschungsaufsätzen, in denen sie untersuchten, wie man in Bezug auf eine Vielzahl von Problemen – von bewaffneten Konflikten über die Zerstörung der Artenvielfalt bis hin zu Infektionskrankheiten und Hygiene – das vorhandene Geld am besten ausgeben könnte. Selbst bei dutzenden von bestechenden Investitionen, die zur Auswahl standen, kamen die die Daten überprüfenden Nobelpreisökonomen zu dem Schluss, dass die Bekämpfung der Mangelernährung zu den wirkungsstärksten Optionen gehört. Die Untersuchung des Jahres 2012 zeigte, dass eine Investition von nur 100 US-Dollar pro Kind für ein Bündel von Interventionen – darunter Mikronährstoffe, Verbesserungen der Ernährungsqualität und Programme zur Förderung von Verhaltensänderungen – bezahlen könnte, das die chronische Unterernährung in Entwicklungsländern um 36% reduzieren würde. Anders ausgedrückt: Jeder für die Reduzierung der chronischen Unterernährung ausgegebene Dollar würde – selbst in sehr armen Ländern – der Gesellschaft eine Rendite von 30 Dollar bringen. Die Studie des Jahres 2012 hatte greifbare Auswirkungen. Im folgenden Jahr gab ein Bündnis von NGOs, teilweise auf Grund unserer Erkenntnisse, Zusagen in Höhe von mehr als 750 Millionen Dollar für Ernährungsprogramme. In ähnlicher Weise zitierte 2013 der britische Premierminister David Cameron unsere Studie auf einer Konferenz mit dem Titel „Nutrition for Growth“, auf der die G8-Regierungen sich zu zusätzlichen Aufwendungen zur Bekämpfung der Mangelernährung in Höhe von 4,15 Milliarden Dollar verpflichteten.