Navíc, investice do infrastruktury se nedají odkládat donekonečna. Je zaručeno nové zúčtování; takové, které zohledňuje celkové náklady nedostatečných investic z hlediska ušlé zaměstnanosti a růstu. Jeden ze způsobů jak se dostat z patové situace je změna veřejných účetních standardů. Přesněji řečeno, kdyby byly vlády schopné jednat s investicemi do infrastruktury stejně, jako společnosti jednají s kapitálovými výdaji – jako s bilančními aktivy, které jsou odepisovány během jejich životního cyklu, spíše než jako s jednorázovými výdaji – tak by takové investice mohly být vyjmuty z evropských schodkových nařízení, aniž by se začalo s rozmařilými výdaji či se zmírňováním tlaku na spolehlivé plány o dlouhodobé fiskální konsolidaci.
Hinzu kommt, dass Investitionen in die Infrastruktur nicht ewig aufgeschoben werden können. Hier gilt es, neue Berechnungen anzustellen, in die auch die vollständigen Kosten der Unterinvestitionen im Hinblick auf entgangene Beschäftigung und Wachstum einfließen müssen. Eine Möglichkeit, aus dieser Sackgasse herauszukommen, ist eine Änderung der Rechnungslegungsvorschriften für den öffentlichen Bereich. Wären die Regierungen in der Lage Infrastruktur-Investitionen so zu behandeln, wie Unternehmen ihre Investitionsausgaben – nämlich nicht als einmalige Aufwendungen, sondern als Vermögenswerte, die man über ihren Lebenszyklus abschreiben kann - ließen sich derartige Investitionen aus den europäischen Defizitregeln ausnehmen, ohne dass man damit verschwenderischen Ausgaben Vorschub leistet oder den Regierungen den Druck nimmt, glaubhafte Pläne für langfristige Haushaltskonsolidierung vorzulegen.