Úředníci v těchto zemích se pokoušejí nemocné jedince ve společnosti identifikovat a posílat je do regionálních zdravotnických zařízení, která disponují dostatečnou odborností pro jejich řádné diagnostikování a následnou léčbu. Takovým zařízením může být na jedné straně skromná místní klinika s několika lůžky anebo na straně druhé regionální či národní střediska terciární péče, která nabízejí natolik vysoký stupeň diagnózy a léčby, nakolik si jej daná země může dovolit – nebo nakolik je schopna přesvědčit industrializované země či filantropy, aby jí jej zajistily. Touha po nákladné, technologicky vyspělé zdravotní péči je pozoruhodná. Chudé země investují obrovské částky zčásti proto, že jim jde o zkvalitnění diagnózy a léčby, a zčásti proto, aby neodcházeli jejich nejschopnější odborníci. Tito lékaři, vystudovaní v rozvinutých státech, se vracejí domů s upřímnou chutí v praxi vyzkoušet své nově nabyté či zdokonalené zkušenosti. Jejich nadšení však obvykle opadá tváří v tvář zastaralému radiologickému vybavení, omezenému a nespolehlivému přísunu léčiv či primitivním kyslíkovým přístrojům.
Beamte dieser Länder bemühen sich, kranke Patienten innerhalb der Gemeinschaft auszusondern und sie in regionale Einrichtungen einzuweisen, die über die notwendige Sachkenntnis für eine angemessene Diagnose und Therapie verfügen. Bei einigen dieser Einrichtungen handelt es sich vielleicht nur um bescheidene lokale Kliniken mit wenigen Betten. Bei anderen wieder handelt es sich um regionale oder nationale tertiäre Behandlungszentren, die entsprechend den Mitteln des jeweiligen Landes (oder entsprechend der Überzeugungskraft, mit der Industrieländer oder Philantropen dazu gebracht werden, Hilfestellung zu leisten) so viel Hightech-Diagnosemöglichkeiten und –Behandlungen wie nur irgend möglich bieten. Das Streben nach teurer, technologisch ausgereifter Gesundheitsfürsorge ist beachtenswert. Teilweise investieren arme Länder so hohe Summen, weil sie sich der Verbesserung von Diagnose und Behandlung widmen. Teilweise werden diese Investitionen auch getätigt, da die betreffenden Länder ihre besten Ärzte im Land behalten möchten. Diese Mediziner, die ihre Ausbildung in fortschrittlichen Ländern absolviert haben, kehren mit dem starken Wunsch in ihre Heimat zurück, die neu erworbenen Kenntnisse praktisch anzuwenden. Doch scheinen ihnen die Hände gebunden in Anbetracht überholter Röntgengeräte, einer begrenzten Bandbreite von Medikamenten, einer nicht verlässlichen Arzneimittel-Versorgung sowie primitiver Technologie für lebenserhaltende Maßnahmen.