Zatímco NATO je politicko-vojenskou aliancí, EU se hlásí k rozvoji společenství národních osudů. NATO navíc těží z vojenské síly jednoho dominantního státu, zatímco EU se musí spoléhat na společné dobrovolné úsilí svých členů. Bylo by proto správnější říkat, že tím, co se doplňuje s NATO, je Evropská bezpečnostní a obranná politika (ESDP), a to ze dvou důvodů. Za prvé se některé země obracejí se žádostí o pomoc výslovně na Evropu. Například v subsaharské Africe a na Blízkém východě mají obyvatelé i vlády z politických, historických či kulturních důvodů sklon žádat o pomoc spíše Evropu než NATO. Na druhé straně existují jisté dlouhodobé krizové situace, například krize vyvolané terorismem, kde je k zásahu lépe uzpůsobeno NATO. Vzhledem k současným zdrojům členských států by například EU sama o sobě nedokázala naplnit západní závazky v Afghánistánu.
Während es sich nämlich bei der NATO um eine politisch-militärische Allianz handelt, unterstützt die EU die Entwicklung einer aus vielen Nationen bestehenden Schicksalsgemeinschaft. Außerdem profitiert die NATO von der militärischen Macht einer dominierenden Nation, während die EU auf gemeinsame, freiwillige Anstrengungen ihrer Mitglieder angewiesen ist. Aus zwei wesentlichen Gründen wäre es zutreffender, die NATO und die Europäische Sicherheits- und Verteidigungspolitik (ESVP) als einander ergänzend zu bezeichnen. Erstens, weil sich manche Länder gezielt an Europa um Hilfe wenden. Die Menschen und Regierungen in Afrika südlich der Sahara oder im Mittleren Osten sind – aus politischen, historischen oder kulturellen Gründen - eher geneigt, Unterstützung in Europa und nicht bei der NATO zu suchen. Umgekehrt gibt es manche Langzeit-Krisen, wie jene aufgrund des Terrorismus, für deren Bewältigung die NATO besser geeignet ist. In Anbetracht der bestehenden Ressourcen wäre die EU allein beispielsweise nicht in der Lage, das Engagement des Westens in Afghanistan sicherzustellen.