Část této kritiky samozřejmě pramení ze zatrpklosti. Nobelovou cenu od počátku existence získali jen tři občané Číny – za literaturu, za medicínu a za mír. Hospodářské dějiny Číny ovšem nabízejí důležitá ponaučení, která dnešní RCT přístup k výzkumu rozvoje opomíjí. Zdá se, že výzkumní pracovníci v terénu zapomněli na moudrost, kterou nám vštípili klasičtí rozvojoví ekonomové z 50. let: ekonomický rozvoj spočívá v podstupování obtížných, ale nutných kroků k dosažení trvalého růstu. Například zvýšení domácích úspor je velmi obtížné, ale nezbytné. Klasičtí rozvojoví ekonomové jako Pchej-Kchang Čchang, Roy F. Harrod, Evsey Domar nebo Robert Solow chápali, že pro nastartování hospodářského růstu v chudé zemi jsou úspory nezbytné. Jejich základní postřeh byl převážně intuitivní: i farmáři vydělávající si na živobytí zemědělstvím vědí, že zlepšení života v budoucnu předpokládá ušetřit nějaké peníze v současnosti, aby si mohli koupit další pole nebo lepší vybavení, s nímž zkvalitní současnou obdělávanou plochu. V 70. letech však na globální finanční trhy dorazila záplava úspor z bohatých ropných států a Japonska, což vedlo k nové představě. Od té doby se začalo předpokládat, že rozvojové země se při akumulaci domácího kapitálu mohou jednoduše spoléhat na mezinárodní půjčky.
Sicherlich entstammt ein Teil dieser Kritik einer gewissen Verbitterung. Seit seiner Einführung wurde der Nobelpreis erst an drei chinesische Staatsbürger verliehen – für Literatur, Medizin und Frieden. Trotzdem bietet die wirtschaftliche Geschichte Chinas wichtige Lektionen, die im Rahmen des heutigen RTC-bezogenen Entwicklungsansatzes nicht in Betracht gezogen werden. Die Forscher in diesem Feld scheinen die Erkenntnisse der klassischen Entwicklungsökonomen der 1950er vergessen zu haben: Bei der wirtschaftlichen Entwicklung geht es darum, die schwierigen, aber notwendigen Schritte zu unternehmen, um dauerhaftes Wachstum erreichen zu können. Beispielsweise ist die Vermehrung der inländischen Ersparnisse sehr schwierig, aber von entscheidender Bedeutung. Klassische Entwicklungsökonomen wie Pei-Kang Chang, Roy F. Harrod, Evsey Domar und Robert Solow erkannten, dass ein armes Land Ersparnisse braucht, um das Wirtschaftswachstum anzukurbeln. Diese wichtige Einsicht fand weitgehend intuitiv statt: Sogar Subsistenzbauern wissen, dass ihr zukünftiges Leben etwas Geld in der Gegenwart erfordert, um ein weiteres Stück Land oder neue Ausrüstung kaufen zu können, mit der man die bestehenden Felder verbessern kann. Aber in den 1970ern überfluteten die Ersparnisse aus Japan und den ölproduzierenden Ländern die weltweiten Finanzmärkte und führten zu einer neuen Idee: Es wurde angenommen, Entwicklungsländer könnten, um im Inland Kapital aufzubauen, einfach internationale Kredite aufnehmen.