Bude-li pakt nastaven jako čistě mezivládní politický program, nemůže se osvědčit, jelikož členským státům EU nelze důvěřovat, že budou kontrolovat vlastní výkonnost a uplatňovat sankce vůči svým kolegům – anebo vůči sobě samým. Takový systém by byl politickým ekvivalentem předání ostrahy v káznici samotným vězňům. Dojem nekoordinované, ad hoc a přímo nevyzpytatelné tvorby politických koncepcí, která je silná v teatrálnosti, ale slabá v realizaci, utvrzuje ještě skutečnost, že Pakt konkurenceschopnosti vůbec nezmiňuje strategii Evropa 2020, již lídři EU jako detailní plán hospodářského rozvoje schválili před necelým rokem. Neexistence konsenzu na základních rysech hospodářského rámce – ať už jde o věk odchodu do penze úměrný demografickým vyhlídkám Evropy či legislativní závazek k rozpočtové kázni – nutí člověka k otázce, jak země eurozóny vůbec mohly vstoupit do měnové unie. Otázka samozřejmě míří do minulosti, ale veřejný projev zatuhlé konvergence eurozóny nevyhnutelně dále podryje důvěru ve společnou měnu – a to v nejméně vhodný okamžik. Když už se zdálo, že se finanční trhy zklidnily, evropští lídři opět vzbudili očekávání zásadního politického posunu – jen aby předvedli zvrat dalšího summitu v hašteření. Jen stěží si lze představit, jak bude možné evropské politické rozmíšky překonat do termínu, jejž si sami lídři stanovili na březen, kdy se uskuteční další summit. Jistá je jedna věc: obnovení důvěry v euro a zabezpečení měnové unie bude vyžadovat víc než jen znovu ohřátou Lisabonskou agendu se snadnými metami a bezzubými nástroji k vymáhání stanovených pravidel.
Der Pakt kann als rein zwischenstaatlich konzipiertes Programm nicht funktionieren, weil man den EU-Mitgliedsstaaten nicht die Überwachung ihres eigenen Verhaltens und die Verhängung von Sanktionen gegenüber anderen Mitgliedern – oder gegenüber sich selbst - anvertrauen kann. Das wäre so, als ließe man Häftlinge ihr eigenes Gefängnis bewachen. Die Tatsache, dass die vor einem Jahr als Plan für die wirtschaftliche Entwicklung vorgestellte Strategie Europa 2020 im Wettbewerbspakt nicht einmal erwähnt wird, verstärkt den Eindruck einer unkoordinierten, auf den Einzelfall ausgerichteten, durch und durch sprunghaften Politik, die zwar großen Wert auf Theatralik, aber wenig auf Umsetzungskraft legt.. Angesichts des mangelnden Konsenses über grundlegende Merkmale eines wirtschaftlichen Rahmenwerks – sei es nun ein mit der demographischen Entwicklung in Europa einhergehendes Rentenalter oder eine legislativ verankerte Haushaltsdisziplin – fragt man sich, wie die Mitglieder einer Währungsunion dieser überhaupt jemals beitreten konnten. Natürlich bezieht sich diese Frage auf die Vergangenheit, aber die öffentliche Zurschaustellung der stagnierenden Konvergenz in der Eurozone ist dazu angetan, das Vertrauen in die gemeinsame Währung noch weiter zu unterminieren – und das in einem höchst unpassenden Moment. Gerade als sich die Finanzmärkte zu beruhigen schienen, haben die führenden europäischen Politiker wieder einmal Erwartungen hinsichtlich eines bedeutsamen politischen Schritts geweckt – nur um einen weiteren Gipfel in politisches Hickhack abgleiten zu lassen. Es ist schwer vorstellbar, wie die politischen Differenzen in Europa bis zum Ende der selbst auferlegten Frist im März anlässlich des nächsten Gipfeltreffens beigelegt werden sollen. Eines ist jedenfalls klar: Es wird weit mehr als einer aufgewärmten Lissabon-Agenda mit leicht zu erreichenden Zielen und zahnlosen Durchführungsbestimmungen bedürfen, um das Vertrauen in den Euro wiederherzustellen und die Währungsunion zu sichern.