Jak silně však tito Američané trpí globalizací? Jsou na tom o mnoho lépe než Asijci pracující dnes v továrnách, který kdysi sídlily v domovských městech Američanů? Zcela bezpochyby ano. Přesto dnes několik milionů Američanů – černochů, bělochů i Hispánců – žije v domácnostech, jejichž příjem na obyvatele nedosahuje ani 2 dolary denně, což je v podstatě stejná úroveň, jakou Světová banka používá k definici chudoby v Indii či v Africe. Sehnat ve Spojených státech za tuto částku přístřeší je tak obtížné, že dvoudolarová chudoba v USA je téměř jistě mnohem horší než dvoudolarová chudoba v Indii či v Africe. Kromě toho je ohrožena tolik proklamovaná americká rovnost příležitostí. Malá i velká města, která přišla kvůli globalizaci o továrny, ztratila také svou daňovou základnu a je pro ně obtížné udržovat kvalitní školy – únikovou cestu pro příští generaci. Elitní školy lákají bohaté, kteří jsou s to platit školné, a nadbíhají příslušníkům menšin, aby napravily staletí diskriminace, avšak tato politika jednoznačně podněcuje zášť bílých dělnických vrstev, jejichž děti nenacházejí v tomto překrásném novém světě místo.
Aber wie sehr leiden diese Amerikaner unter der Globalisierung? Geht es ihnen so viel besser als den Asiaten, die nun in den Fabriken arbeiten, die einst in den Heimatorten der Amerikaner standen? Auf die meisten trifft das zweifellos zu. Doch mehrere Millionen Amerikaner – Schwarze, Weiße, Hispanics – leben derzeit in Haushalten mit einem Pro-Kopf-Einkommen von weniger als 2 Dollar täglich, wobei es sich um den gleichen Wert handelt, den die Weltbank zur Definition der Grenze zwischen Armut und Elend in Indien oder Afrika verwendet. In den USA mit einem derartigen Einkommen eine Wohnstätte zu finden, gestaltet sich so schwierig, dass diese 2-Dollar-pro-Tag-Armut in den USA mit größter Wahrscheinlichkeit wesentlich schlimmer ist als in Indien oder Afrika. Darüber hinaus ist Amerikas vielgepriesene Chancengleichheit bedroht. Gemeinden und Städte, die ihre Fabriken an die Globalisierung verloren, verzeichnen auch den Verlust ihrer Steuerbasis, wodurch es für sie schwierig wird, qualitativ hochwertige Schulen zu unterhalten – die Fluchtroute für die nächste Generation. Eliteschulen rekrutieren Studenten aus reichem Haus, die Beiträge bezahlen und umwerben die Minderheiten, um die jahrhundertelange Diskriminierung zu beseitigen. Allerdings verstärkt eine derartige Vorgehensweise zweifellos die Ressentiments in der weißen Arbeiterklasse, deren Kinder in dieser schönen neuen Welt keinen Platz finden.