V důsledku toho pěstují potraviny tradičním způsobem a mnohdy vydělají ze sklizně málo nebo vůbec nic, poněvadž její objem nestačí uživit ani vlastní rodinu. Historie ukázala, že chceme-li nejchudším farmářům pomoci vybřednout z pasti chudoby dané nízkými výnosy, neobejde se to bez vládního přičinění. Lze-li farmářům dopomoci k získání jednoduchých technologií, může se zvýšit jejich příjem a oni mohou akumulovat zůstatek na účtu i výši zajištění. Při troše dočasné pomoci, která by mohla trvat kolem pěti let, mohou farmáři nahromadit dostatečné bohatství, aby získávali vstupy tržním způsobem – buďto prostřednictvím přímých nákupů z úspor, nebo prostřednictvím bankovních úvěrů. Vládou řízené zemědělské banky v chudých zemích po celém světě nejen financovaly vstupy, ale poskytovaly i zemědělské rady a šířily nové osevní technologie. Samozřejmě se objevily i případy zneužívání, jako například přidělování veřejných úvěrů spíše bohatším farmářům než těm potřebným nebo přetrvávající dotace vstupů i poté, co se farmáři stali kredibilními. Vládní zemědělské banky také v mnoha případech zbankrotovaly. Během dluhové krize v 80. a 90. letech donutily Mezinárodní měnový fond a Světová banka desítky chudých zemí dovážejících potraviny, aby tyto státní systémy demontovaly.
Die Folge ist, dass sie ihre Lebensmittel auf herkömmliche Weise produzieren und dabei an ihrer Ernte wenig oder gar nichts verdienen, weil sie nicht einmal groß genug ist, um ihre Familien am Leben zu erhalten. Die Geschichte zeigt, dass staatliche Maßnahmen erforderlich sind, um den ärmsten Bauern aus der Armutsfalle niedriger Erträge herauszuhelfen. Wenn man den Bauern hilft, einfache Technologien zu erwerben, ermöglicht dies eine Steigerung der Einkommen, und sie können Bankguthaben und Sicherheiten erwerben. Mit ein wenig zeitlich begrenzter Hilfe – vielleicht für etwa fünf Jahre – können die Bauern genügend Eigentum aufbauen, um die erforderlichen Inputfaktoren entweder direkt durch Nutzung des Ersparten oder über Kredite auf Marktbasis zu erwerben. Es gab einmal eine Zeit, als in armen Ländern überall auf der Welt staatliche Landwirtschaftsbanken nicht nur diese Inputfaktoren finanzierten, sondern außerdem die Bauern berieten und neue Saattechniken verbreiteten. Natürlich gab es Missbrauch – etwa durch Vergabe öffentlicher Kredite an reichere und nicht an bedürftige Bauern oder die anhaltende Subventionierung der Inputfaktoren, nachdem die Bauern bereits kreditwürdig waren. Und in vielen Fällen gingen die staatlichen Landwirtschaftsbanken bankrott. Während der Finanzkrise der 1980er und 1990er Jahre zwangen Internationaler Währungsfonds und Weltbank Dutzende von Lebensmitteln importierenden Ländern, diese staatlichen Systeme aufzulösen.