Jedině v Británii může k ochodu z EU vyzvat ministr kabinetu ze strany, která zemi do unie přivedla. Žádný německý, francouzský ani španělský politik hlavního proudu by se neopovážil o věci otevřeně diskutovat, natož argumentovat pro rozvod. Otázku ale nelze přehlížet. Ve většině zemí EU jsou rozsáhlé segmenty veřejného mínění nespokojené s unií a mají čím dál blíž ke svodům nacionalismu. V reakci na to mnozí politici slovně podporují Evropu, ale zároveň zdůrazňují ryze národní řešení. Tento nedůsledný – a občas jednoduše cynický – postoj uvrhl Evropu do nešťastného stavu: nedokáže se hnout vpřed ani vzad a nikoho neuspokojuje. Člověk doufá, že když už teď nemilosrdná debata o členství v EU začala, bude dostatečně upřímná, aby se z ní všichni poučili. Tématem pro seriózní diskusi jsou zejména ekonomické přínosy členství v EU.
Nur in Großbritannien kann ein Minister aus der Partei, die das Land in die EU führte, die Forderung nach einem EU-Austritt stellen. Kein Mainstream-Politiker in Deutschland, Frankreich oder Spanien würde es wagen, die Angelegenheit offen zu diskutieren, geschweige denn einen Scheidungsantrag stellen. Doch die Angelegenheit kann nicht ignoriert werden. In den meisten EU-Ländern äußern sich große Teile der öffentlichen Meinung unzufrieden mit der Union und zeigen sich gegenüber nationalistischen Appellen zunehmend wohlwollend. Als Reaktion darauf legen zahlreiche Politiker Lippenbekenntnisse zu Europa ab und untermauern gleichzeitig rein nationale Lösungen. Diese widersprüchliche – und oftmals schlicht zynische – Haltung hat Europa in ein unglückliches Gleichgewicht manövriert: Man kann nicht vor und man kann nicht zurück. Und niemand ist zufrieden. Bleibt zu hoffen, dass die heftige Debatte über die EU-Mitgliedschaft, die mittlerweile eingesetzt hat, ehrlich genug geführt wird, damit daraus alle etwas lernen. Insbesondere die ökonomischen Vorteile einer EU-Mitgliedschaft sind Gegenstand ernsthafter Diskussionen.