Ještě pozoruhodnější je, že o nová pravidla hry se roztříštily i některé z našich nadějí na nový společenský řád. Pravda, polské demokratické instituce fungují navzdory svým nedostatkům poměrně dobře. Hospodářský růst je působivý a život se bezpochyby zlepšuje. Avšak elán občanské společnosti, smysl pro společný cíl, obecné projevy společenské solidarity, jež naše odbory ve své době ztělesňovaly – to vše je z velké části pryč. Odborový svaz samotný je skořápka své někdejší totožnosti, partajní a převážně pravicové hnutí dělníků, jimž nová ekonomická realita uštědřila políček. Nejnápadnější je to, že sjednocující charakter Solidarity vystřídaly sociální rozdíly a u většiny lidí v Polsku značná dávka odcizení jak od politiky, tak od občanské angažovanosti. Je tohle pravý význam normality? Střídá opojné časy boje vždycky poněkud usazující chuť vítězství?
Am erstaunlichsten ist, dass auch manche unserer Hoffnungen für eine neue soziale Ordnung an den neuen Spielregeln zerschellten. Gewiss, die demokratischen Institutionen Polens funktionieren trotz mancher Mängel einigermaßen gut, das Wirtschaftswachstum ist beeindruckend und das Leben wird zweifellos besser. Größtenteils verschwunden sind allerdings jene Dinge, wofür unsere Vereinigung zu ihrer Zeit stand, nämlich die Lebendigkeit der Zivilgesellschaft, das Gefühl für die gemeinsame Sache und die allumfassende Bezeugung sozialer Solidarität. Heute ist die Organisation nur mehr ein Schatten ihrer selbst, eine parteiabhängige, mehrheitlich rechtsgerichtete Bewegung von Arbeitern, die sich den Turbulenzen der neuen ökonomischen Realität ausgesetzt sehen. Vor allem der verbindende Charakter der Solidarnosc wurde von sozialer Trennung und einer vielerorts tiefen Entfremdung zwischen den Menschen einerseits und der Politik und bürgerrechtlichem Engagement andererseits abgelöst. Endet es immer in dieser Art von Normalität? Folgt auf die aufregenden Zeiten des Kampfes immer eine gewisse Ernüchterung nach dem Sieg?