Tato přetrvávající malátnost udržuje inflaci na nižší než cílové úrovni a ta zase drží reálné úrokové sazby příliš vysoko. Protože je ekonomika křehčí, než by měla být, překračuje ECB jeden Rubikon za druhým, aby rozproudila inflaci. Navzdory obnovenému úsilí však tato bitva stále není rozhodnutá. Proto je nutné položit si třetí otázku: Co by mohla Evropa dělat, kdyby čelila prudkému zhoršení globálního prostředí – například překotnému zvýšení úrokových sazeb ve Spojených státech nebo otevřené recesi v Číně? V takovém případě by se soukromá poptávka snížila, a protože si silně zadlužené vlády dávají velký pozor, aby je prudký vzestup averze k riziku nenachytal v nedbalkách, nepřišla by na pomoc ani poptávka veřejná. Vzpomínka na suverénní dluhovou krizi z roku 2011 zůstává v čerstvé paměti a mnozí představitelé by se zdráhali použít fiskální politiku k podpoře ekonomiky. Současně s tím by ECB narazila na limity kvantitativního uvolňování. Kdyby však po krátkém a neduživém zotavení přišla nová recese, občané by to považovali za velké politické selhání, které by dále oslabilo podporu eura.
Aufgrund dieser anhaltende Misere bleibt die Inflation unter dem Zielwert, wodurch wiederum die realen Zinssätze weiterhin zu hoch liegen. Angesichts einer Wirtschaft, deren Zustand fragiler ist, als er sein sollte, hat die EZB einen Rubikon nach dem anderen überschritten, um die Inflation anzukurbeln. Doch trotz mehrfacher Bemühungen bleibt der Kampf bislang unentschieden. Deshalb muss eine dritte Frage gestellt werden: Was könnte die Eurozone unternehmen, falls es zu einer gravierenden Verschlechterung im internationalen Umfeld kommt – beispielsweise zu einer übereilten Anhebung der Zinsen in den Vereinigten Staaten oder einer ausgewachsenen Rezession in China? In einem derartigen Fall käme es zu einer Kontraktion der privaten Nachfrage und die öffentliche Nachfrage könnte auch nicht aushelfen, da schwer verschuldete Staaten unbedingt vermeiden wollen, durch einen Anstieg der Risikoaversion auf dem falschen Fuß erwischt zu werden. Die Erinnerung an die Staatsschuldenkrise des Jahres 2011 ist noch frisch und viele offizielle Vertreter würden davon absehen, die Wirtschaft mit fiskalpolitischen Maßnahmen zu stützen. Gleichzeitig hätte die EZB die Grenzen der quantitativen Lockerung erreicht. Doch in den Augen der Bürger wäre es als erheblicher politischer Misserfolg zu werten, würde man nach einer kurzen und kraftlosen Erholung die nächste Rezession zulassen. Das würde die Unterstützung für den Euro weiter schwächen.