Rozdělování emisních povolenek se podobá rozdávání peněz – potenciálně stovek miliard dolarů. Stěžejní kjótský princip – to, že země, které vypouštěly víc emisí v roce 1990, mají dovoleno vypouštět víc i v budoucnu – je pro rozvojové země nepřijatelný, protože zemím s vyšším HDP přiděluje větší emisní práva. Jediným principem, který má nějakou mravní oporu, je přidělení rovných emisních práv dle počtu obyvatel (s jistými úpravami – například USA už svůj podíl ve světové atmosféře vyčerpaly, takže by měly mít emisních povolenek méně). Z přijetí tohoto principu by však plynuly tak obrovské platby vyspělých zemí ve prospěch zemí rozvojových, že jej ty prvé velice pravděpodobně nepřijmou. Ekonomická efektivita vyžaduje, aby náklady hradili ti, kdo emise vytvářejí, a uhlíková daň je nejjednodušším způsobem, jak je k tomu donutit. Mohla by vzniknout mezinárodní dohoda, že všechny země zavedou uhlíkovou daň ve smluvené výši (odrážející globální společenskou cenu emisí). Má skutečně mnohem větší smysl zdanit spíše špatné věci jako znečištění než dobré věci jako práci a úspory.
Emissionsberechtigungen sind bares Geld wert – potenziell Hunderte von Milliarden Dollar. Das dem Kyotoprotokoll zugrunde liegende Prinzip, wonach Länder, die 1990 mehr Emissionen produzierten, auch in Zukunft mehr produzieren dürfen – oder auch, dass Ländern mit einem höheren BIP mehr Emissionsrechte zugestanden werden – ist für die Entwicklungsländer nicht akzeptabel. Das einzig ethisch begründbare Prinzip sind gleich hohe Emissionsrechte pro Kopf (mit gewissen Anpassungen, da etwa die USA ihren Anteil an der globalen Atmosphäre bereits aufgebraucht haben und also weniger Emissionsrechte erhalten sollten). Doch die Übernahme dieses Grundsatzes würde derart hohe Zahlungen der entwickelten Länder an die Entwicklungsländer zur Folge haben, dass Erstere dies leider kaum akzeptieren werden. Wirtschaftliche Effizienz erfordert, dass die Verursacher der Emissionen auch die Kosten dafür tragen – und der einfachste Weg, sie hierzu zu zwingen, besteht in einer Kohlenstoffsteuer. Denkbar wäre ein internationales Übereinkommen, wonach jedes Land eine (die globalen Sozialkosten widerspiegelnde) Kohlenstoffsteuer in vereinbarter Höhe erheben würde. Tatsächlich ist es erheblich sinnvoller, schlechte Dinge wie etwa Umweltverschmutzung zu besteuern statt gute wie Arbeit und Ersparnisse.