Unii se však zatím nepodařilo připravit západní Balkán na přijetí, a naplnit tak slib svých vedoucích představitelů na summitu v Soluni v roce 2003, že západobalkánské státy do unie přijmou, jakmile tyto země splní standardy unie. Tento slib nebyl jen projevem dobročinnosti: Balkán by do EU přinesl novou hodnotu. Vleklá vnitřní krize EU ohledně navrhované ústavy byla velkým rozptýlením pozornosti a poškodila reputaci unie na Balkáně. Doufejme, že nová reformní smlouva pomůže uklidnit kritiky a vydláždit cestu k nové – a stabilnější – fázi integrace. V opačném případě by si člověk musel klást otázku, co se stalo s evropským duchem 70. a 80. let, kdy země jako Řecko, Portugalsko a Španělsko, které se krátce předtím vymanily z diktatury a občanských nepokojů, byly v evropském společenství demokratických států vítány. Přijatá politická rozhodnutí byla tehdy mnohem riskantnější než ta, která se nabízejí na Balkáně, a úspěchy Řecka i obou států Iberijského poloostrova dokládají moudrost odvážných rozhodnutí učiněných v té době.
Doch hat es die EU bisher versäumt, den westlichen Balkan auf den Beitritt vorzubereiten, so wie es dem Versprechen ihrer Führer auf dem Gipfel von Thessaloniki 2003, die Staaten des westlichen Balkans zuzulassen, wenn sie die Standards der Union erfüllen, entspräche. Dieses Versprechen wurde nicht aus reiner Barmherzigkeit gemacht; der Balkan würde die EU stärken. Freilich war die lange innere Krise der EU über den vorgesehenen Verfassungsvertrag eine deutliche Ablenkung, und sie hat dem Ruf der Union auf dem Balkan geschadet. Wir wollen hoffen, dass der neue Reformvertrag dazu beiträgt, die Kritiker zu beruhigen und den Weg für eine neue – und robustere – Phase der Integration zu bereiten. Falls nicht, müsste man sich fragen, was aus dem europäischen Geist der der 1970er und 1980er Jahre geworden ist, als Länder wie Griechenland, Portugal und Spanien, die gerade erst Diktatur und Bürgerunruhen hinter sich hatten, mit offenen Armen in die europäische Gemeinschaft demokratischer Staaten aufgenommen wurden. Die damaligen politischen Entscheidungen waren sehr viel riskanter als jene, die derzeit für den Balkan anstehen, und die griechischen und iberischen Erfolgsgeschichten sind ein Beleg für die Weisheit der damaligen mutigen Entscheidungen.