Dvěma největšími producenty skleníkových plynů jsou Čína a Spojené státy a zdá se nepravděpodobné, že by jakákoliv celosvětová dohoda na snížení emisí byla účinná, pokud se k ní obě tyto země nepřipojí. V mezinárodních jednáních o klimatu se však jejich stanoviska k tomu, co by měla každá z nich učinit, značně rozcházejí. Jako profesoři, kteří se zajímají o otázku klimatických změn – jeden z přední univerzity v Číně a druhý z přední univerzity v USA –, jsme si řekli, že by bylo zajímavé zjistit, zda se dokážeme shodnout na spravedlivém principu regulace emisí skleníkových plynů. Rozhodli jsme se použít Giniho koeficient, běžné měřítko příjmové nerovnosti, a změřit podle něj nerovnost v uhlíkových emisích. Nejnižší možný Giniho koeficient je 0, což znamená, že všichni mají přesně stejný příjem; nejvyšší možný koeficient je 1 a uplatňuje se v případě, že jediný člověk má veškerý příjem a všichni ostatní mají příjem nulový. Všechny současné společnosti pochopitelně spadají někam mezi tyto dva extrémy – relativně rovnostářské státy jako Dánsko vykazují Giniho koeficient kolem 0,25 a u méně rovnostářských zemí, jako jsou USA nebo Turecko, se tato hodnota blíží 0,4. Různé principy spravedlnosti přinesou různá rozložení emisí pro každou populaci a různé „uhlíkové Giniho koeficienty“. Vezmeme-li jako základ pro výpočet uhlíkového Giniho koeficientu období let 1850-2050, můžeme analyzovat princip historické zodpovědnosti prosazovaný zeměmi, jako jsou Čína, Indie a Brazílie, který zohledňuje minulé emise mající dopad na atmosféru.
Die beiden größten Emittenten von THG sind China und die Vereinigten Staaten, und ohne ihre Mitwirkung wird wohl keine weltweite Vereinbarung zur Emissionsreduzierung funktionieren. Allerdings gehen bei internationalen Klimaverhandlungen ihre Ansichten darüber, was sie jeweils dazu beitragen sollten, weit auseinander. Als Professoren, die das Problem des Klimawandels interessiert – einer von einer führenden chinesischen und der andere von einer führenden US-Universität – dachten wir, es sei interessant zu sehen, ob wir uns auf ein faires Prinzip zur Regulierung von Treibhausgasemissionen einigen können. Um Ungleichheit in Bezug auf den Kohlenstoffausstoß zu messen, entschieden wir uns für die Verwendung des Gini-Koeffizienten, einer verbreiteten Maßeinheit für Einkommensunterschiede. Der niedrigstmögliche Gini-Koeffizient ist Null, was bedeutet, dass jeder über exakt dasselbe Einkommen verfügt, und der höchste ist Eins, wodurch angezeigt wird, dass eine einzelne Person über das gesamte Einkommen verfügt und für alle anderen nichts übrig bleibt. Natürlich befinden sich alle existierenden Gesellschaften irgendwo zwischen diesen beiden Extremen. Relativ egalitäre Länder wie Dänemark liegen bei etwa 0,25, und weniger egalitäre wie die USA oder die Türkei eher in der Nähe von 0,4. Unterschiedliche Prinzipien von Fairness führen zu unterschiedlichen Emissionsverteilungen unter den einzelnen Bevölkerungen und zu unterschiedlichen “Kohlenstoff-Gini-Koeffizienten”. Um das Prinzip der historischen Verantwortung analysieren zu können, das von Ländern wie China, Indien oder Brasilien vertreten wird und vergangene, für die Atmosphäre relevante Emissionen berücksichtigt, verwenden wir zur Berechnung des Kohlenstoff-Gini-Koeffizienten die Zeitspanne von 1850-2050.