Záhy se však projevila arogance a ke slovu se dostaly provinční zájmy. Léčba skončila dříve, než se rány zcela zahojily. Nejhoršími provinilci byly USA a Německo, protože se vyhnuly zodpovědnosti za ochranu globálního obecného blaha, která jde ruku v ruce s jejich postavením hospodářských hegemonů. Velká Británie se svým falešným zdůvodňováním fiskálních úspor si nepočínala o mnoho lépe. Fiskální stimul těchto tří zemí – spolu s menšími příspěvky od Francie a Číny – mohl nezbytnou léčbu prodloužit. Státy si dnes zřejmě myslí, že opatření v oblasti měnové politiky jsou jejich jedinou možností. Zatímco však fiskální stimul podporuje růst doma i v zahraničí a umožňuje vzájemné posilování prostřednictvím světového obchodu, měnovou politiku určují převážně domácí cíle a krátkodobý zisk pro jednu zemi může být ztrátou pro jinou.
Aber schnell setzte Selbstüberschätzung ein und die Eigeninteressen gewannen wieder die Oberhand. Bevor die Wunden ganz verheilen konnten, wurde die Behandlung beendet. Die schlimmsten Missetäter waren die USA und Deutschland, die sich der Verantwortung entzogen, das gemeinsame globale Gut, das mit ihrem Status als Wirtschaftshegemonen einhergeht, zu schützen. Das Vereinigte Königreich, Verfechter haushaltspolitischer Sparsamkeit, war nicht viel besser. Fiskalpolitische Impulse dieser drei Länder – zusammen mit kleineren Beiträgen von Frankreich und China – hätten die notwendige Heilung fortsetzen können. Viele Länder scheinen zu denken, geldpolitische Maßnahmen seien ihre einzige Option. Aber während Fiskalanreize das Wachstum im In- und Ausland stimulieren und über den Welthandel gegenseitige Unterstützung ermöglichen, wird die Geldpolitik hauptsächlich durch innenpolitische Ziele geleitet und kurzfristig kann der Vorteil eines Landes dem anderen zum Nachteil gereichen.