V důsledku toho je v Evropě méně Unie a ve světě méně Evropy. Silný evropský hlas, třeba hlas Nicolase Sarkozyho během francouzského předsednictví EU, může sice znamenat jistý rozdíl, ale jen na šest měsíců a za cenu posílení nacionalistických citů ostatních evropských zemí v reakci na „galskou hrdost“. Chtějí-li si Evropané znovu získat sebedůvěru, hrdost a kolektivní naději, musí se chopit příležitosti, kterou jim přináší nezbytná a nevyhnutelná korekce multilaterální soustavy. To by mělo z nezbytnosti udělat příležitost. Samozřejmě, jednotný evropský hlas v hlavních multilaterálních institucích se zdá ještě méně realistický než kdy dřív: kdo si jej, snad s výjimkou menších členských států EU, vlastně přeje? Jenže poslední naděje Evropy stát se věrohodným aktérem v multipolárním světě spočívá právě v její schopnosti představit jediný, sjednocený a zodpovědný hlas.
Infolgedessen gibt es weniger Union in Europa und weniger Europa in der Welt. Eine starke europäische Stimme, wie die von Nicolas Sarkozy während der französischen EU-Ratspräsidentschaft, mag etwas bewirken, aber nur sechs Monate lang und zu dem Preis, die nationalistischen Gefühle anderer europäischer Länder als Reaktion auf den Ausdruck „gallischen Stolzes“ zu stärken. Wenn die Europäer ihr Selbstbewusstsein, ihren Stolz und ihre kollektive Hoffnung zurückerlangen wollen, müssen sie die Chance ergreifen, die ihnen die notwendige und unumgängliche Anpassung an das multilaterale System bietet. Sie sollten aus der Not eine Chance machen. Natürlich erscheint eine vereinte europäische Stimme in den großen multilateralen Institutionen unrealistischer denn je: Wer will sie, außer vielleicht die kleineren Mitglieder der EU? Doch Europas letzte Chance, ein glaubwürdiger Akteur in einer multipolaren Welt zu sein, hängt genau von seiner Fähigkeit ab, eine einzige, geeinte und verantwortungsvolle Stimme zu präsentieren.