Momentem, kterým se lékařství sociálních států nejvíce liší o toho, které funguje v tržně orientovaných zemích, je skutečnost, že pacienti a jejich rodiny mají začasto jen minimální, anebo vůbec žádné, slovo v zásadních lékařských rozhodnutích, jež mohou nakonec hluboce ovlivnit jejich životy. V Holandsku jsou pacienti proti nové „kultuře euthanasie“ prakticky bezmocní. „Svobodná“ zdravotní péče je velmi účinně oslabuje. Lékaři nejsou bohy, ale stále častěji si na bohy hrají, když svým pacientů a jejich rodinám odmítají využívání život prodlužující techniky, které tito pacienti chtějí a jsou dokonce ochotni si za ně zaplatit. V Holandsku totiž neexistuje soukromé lékařství. Jediným východiskem nespokojených pacientů je potom odchod ze země, anebo podání žaloby u soudu. Evropské sociální státy tak čelí vážnému dilematu.
Im Rahmen staatlicher Gesundheitssysteme besitzen die Patienten und deren Angehörige bei medizinischen Entscheidungen mit weitreichenden Konsequenzen für Leib und Leben wenig oder gar kein Mitspracherecht. Darin besteht denn auch der einschneidendste Unterschied zu eher marktorientierten Gesundheitssystemen. In den Niederlanden sind die Patienten der neuen „Sterbehilfe-Kultur“ praktisch hilflos ausgeliefert. Die „kostenlose“ Gesundheitsversorgung wirkt effektiv entmündigend. Ärzte sind keine Götter, doch sie spielen immer öfter Gott, indem sie ihren Patienten und deren Angehörigen lebensverlängernde Behandlungstechniken trotz Nachfrage und Zahlungsbereitschaft vorenthalten. So sehen sich die europäischen Wohlfahrtsstaaten mit einem ernsthaften Dilemma konfrontiert.