Ještě větší údiv vzbudilo, že vyjednávání ztroskotala na laikům těžko srozumitelných detailech finanční regulace. Cameron například chtěl „červenou čarou“ škrtnout návrh, aby plánovaná směrnice o systému pojištění vkladů podléhala proceduře hlasování kvalifikovanou většinou (což by znamenalo, že žádný členský stát by neměl právo veta). Dále se Cameron ohradil proti požadavku, aby finanční firmy z třetích států působící v Londýně, leč nepodnikající v jiných státech EU, musely mít „jednotný pas“, který by jim umožňoval vyvíjet činnost v kterékoli členské zemi, ale zároveň by vyžadoval, aby se podrobily celoevropským regulacím. Nejde o úplně bezvýznamné záležitosti, ale hloučku obyčejných voličů rozpačitých z nové britské politiky vůči Evropě bych to vysvětloval nerad.
Noch überraschender ist, dass die Verhandlungen an obskuren Details der Finanzmarktregulierung gescheitert sind. So wollte Cameron beispielsweise den Vorschlag durchkreuzen, die geplante Richtlinie über Einlagensicherungssysteme dem Verfahren der Abstimmung mit qualifizierter Mehrheit zu unterwerfen (was bedeutet, dass kein Mitgliedsland Vetorecht besitzen würde). Auch die Bedingung, dass Finanzunternehmen aus Drittländern in London, die keine Geschäfte in anderen EU-Ländern tätigen im Besitz eines „europäischen Passes“ sein müssen, der es ihnen gestattet in der gesamten EU tätig zu sein, sie aber auch zugleich europaweit geltenden Vorschriften unterwirft, wurde von Cameron abgelehnt. Diese Punkte sind zwar nicht völlig belanglos, aber ich würde mich ungern in der Situation wiederfinden, sie ganz normalen Wählern erklären zu müssen, die sich über Großbritanniens neue Europapolitik wundern.