Přesněji řečeno jde o fenomén, jež s sebou přináší rostoucí počet demokraticky zvolených politických vůdců, kteří nestojí tváří v tvář nikomu, kdo by byl schopen sjednotit nespokojence a vytvořit životaschopnou opozici. Tento fenomén se zdaleka netýká pouze té části politického spektra, která se dříve označovala za pravici. Británie dnes zažívá něco, co by se téměř dalo označit za sebezničení opoziční Konzervativní strany. Za sedm let již potřetí Konzervativci hltají svého vůdce a žádný průbojný soupeř v boji o vedení strany není na dohled.
Mehr noch: Dieses Phänomen betrifft eine wachsende Zahl demokratisch gewählter Führer, die nicht mehr auf politische Gegner stoßen, die in der Lage wären, die Politikverdrossenen in eine tatkräftige Opposition zu sammeln. Das Phänomen beschränkt sich keineswegs nur auf das, was bisher als Die Rechte galt. Großbritannien erlebt zurzeit etwas, was man beinahe schon die Selbstzerstörung der oppositionellen Konservativen Partei nennen könnte. Zum dritten Mal in sieben Jahren verschlissen die Torys ihren Führer, ohne dass irgendwo ein anderer Führer der Partei mit Erfolgschancen in Sicht wäre.