Viděli jsme to v 90. letech na Balkáně a v prvních letech nového tisíciletí v Afghánistánu a v oblasti Afrického rohu. Posledním a nejdramatičtějším příkladem tohoto vzorce chování je pět milionů Syřanů v dnešním Turecku, Libanonu a Jordánsku. Pro tuto vrstvu migrantů představuje „migrace odněkud“ mnohem významnější faktor než „migrace někam“. Hranice mezi uprchlíky a ekonomickými migranty se však časem stírá. Dějiny ukazují, že většina uprchlíků se už do země původu nevrátí. Pocit extrémní nejistoty vyprchává příliš dlouho a do té doby se začne projevovat vábení lepšího života. To vysvětluje jeden důležitý fakt týkající se vnímání veřejnosti: většina občanů v hostitelských zemích nerozlišuje mezi ekonomickými migranty a uprchlíky.
Wie auf dem Balkan in den 1990ern und in Afghanistan und dem Horn von Afrika in den 2000ern. Die fünf Millionen Syrer, die sich jetzt in der Türkei, im Libanon und in Jordanien aufhalten, sind das letzte und dramatischste Beispiel für dieses Muster. Für diese Immigration sind die Vertreibungsgründe, die so genannten Push-Faktoren, die wichtigsten. Aber die Linie zwischen Flüchtlingen und Migranten, die ihre Heimat aus wirtschaftlichen Gründen verlassen, verschwimmt mit der Zeit. Die Geschichte lehrt uns, dass die meisten Flüchtlinge nicht in ihr Herkunftsland zurückkehren. Es dauert lange, bis das Gefühl der extremen Unsicherheit abnimmt, und mit der Zeit gewinnt die Aussicht auf ein besseres Leben Überhand. Das erklärt eine wichtige Tatsache der allgemeinen Wahrnehmung: die meisten Menschen in den Aufnahmeländern unterscheiden nicht zwischen Flüchtlingen und Migranten.