Současně čím dál silnější konkurence ve fázi výroby stlačuje ceny, takže samotní výrobci, a to zaměstnavatelé i zaměstnanci, dostávají menší a menší díl hodnotového koláče. Výsledkem tohoto systému je, že řada rozvojových zemí, jimž měla globalizace hodnotových řetězců prospět, zůstává omezena na činnosti s nízkou produktivitou, které přinášejí jen omezenou hospodářskou hodnotu a nepodporují ani širší technickou modernizaci. Zpráva o obchodu a rozvoji 2018, chystaná Konferencí OSN o obchodu a rozvoji (UNCTAD), zachycuje, jak přední firmy setrvale zvyšují svůj podíl na celkovém vývozu a dnes už dominují globálnímu obchodu. Paradoxní je, že od globální finanční krize roku 2008, která zaměřila reflektory na neúměrnou tržní moc malé skupiny a obří zisky, jež plynou hornímu 1 % distribuce příjmů, tento trend zesiluje. Výzkum UNCTAD rovněž ukazuje, že zapojení do globálních hodnotových řetězců ve vyspělých i rozvojových zemích koreluje s klesajícím podílem domácí přidané hodnoty z vývozu. Klesá také podíl skutečné produkce na domácí přidané hodnotě, stejně jako podíl zbývající přidané hodnoty, který si připisují pracovní síly. Možnou příčinou posledně uvedeného trendu je, že hospodářská integrace zemí s početným obyvatelstvem, například Číny a Indie, drasticky rozšířila globální nabídku pracovních sil a tím zvýšila vyjednávací sílu kapitálu oproti pracovním silám. Jedinou významnou výjimkou z těchto trendů je Čína, která si vytvořila průmyslové politiky zaměřené na zvyšování podílu domácí přidané hodnoty a zlepšení pracovních podmínek.
Zugleich treibt der zunehmend intensive Wettbewerb in der Produktionsphase die Preise nach unten, so dass die tatsächlichen Fertiger – und zwar Arbeitgeber wie Beschäftigte – geringe Anteile am Wertschöpfungskuchen erhalten. Die Folge dieses Systems ist, dass viele Entwicklungsländer, die von der Globalisierung der Wertschöpfungsketten hätten profitieren sollen, nach wie vor auf Aktivitäten von geringerer Produktivität beschränkt bleiben, die nur eine begrenzte Wertschöpfung ermöglichen und noch nicht einmal eine umfassendere technologische Aufrüstung fördern. Der in Kürze erscheinende Handels- und Entwicklungsbericht 2018 der Handels- und Entwicklungskonferenz der Vereinten Nationen (UNCTAD) beschreibt, wie führende Unternehmen ihren Anteil an den Gesamtexporten stetig erhöht haben und heute den Welthandel dominieren. Ironischerweise hat sich dieser Trend seit der globalen Finanzkrise von 2008 – die ein Schlaglicht geworfen hat auf die überproportionale Marktmacht der Wenigen und die übermäßigen Gewinne, die an das oberste 1% der Einkommensverteilung gehen – noch verstärkt. Die UNCTAD-Untersuchung zeigt zudem, dass die Integration in die globalen Wertschöpfungsketten sowohl für entwickelte Länder wie für Entwicklungsländer mit schwindenden Anteilen inländischer Wertschöpfung bei den Exporten korreliert. Auch der tatsächliche Fertigungsanteil an der inländischen Wertschöpfung hat abgenommen, und dasselbe gilt für den Anteil der verbleibenden auf die Arbeitnehmer entfallenden Wertschöpfung. Ein potenzieller Treiber dieses letztgenannten Trends ist, dass die wirtschaftliche Integration von Ländern mit großen Bevölkerungen wie China und Indien durch eine drastische Erhöhung des globalen Angebots an Arbeitskräften die Verhandlungsmacht des Kapitals im Verhältnis zu der der Arbeitnehmer erhöht hat. Die einzige deutliche Ausnahme bei diesen Trends bildet China, das seine Industriepolitik ausdrücklich darauf ausrichtet, den Anteil der inländischen Wertschöpfung zu erhöhen und die Lage der Arbeitnehmer zu verbessern.