Za základ zdravé ekonomiky se považuje rostoucí nejistota pracujících. Liberalizace trhu práce za takových okolností nejenže podkopává zbývající sociální ochranu, ale zřejmě také sráží reálné příjmy, agregátní poptávku, a tedy vyhlídky na zotavení. V posledních letech navíc zisky rostou nejen na úkor mezd, ale i proto, že oproti ostatním sektorům jde mnohem víc ve prospěch finančnictví, pojišťovnictví a realit. Skandální zvýšení odměn řídících pracovníků ve finančnictví v nedávných letech, které nelze odůvodnit zvýšenou produktivitou, ještě upevnilo zaměření finančního sektoru na krátkodobý horizont a zhoršilo míru jeho vystavení riziku v dlouhodobějším výhledu, takže zvýšilo systémovou zranitelnost. Situaci ještě zjitřila narůstající příjmová nerovnost ve většině zemí před nástupem Velké recese, neboť vedla ke snížení úspor domácností a zvýšení úvěrů na spotřebu a nákupy aktiv, místo aby rozšířila investice do nových ekonomických kapacit. Svět teď potřebuje lídry s dlouhodobým výhledem do budoucnosti. Mezinárodní finanční instituce vytvořené po druhé světové válce byly zřízeny proto, aby zajišťovaly nejen mezinárodní měnovou a finanční stabilitu, ale také podmínky pro vytrvalý růst, tvorbu pracovních příležitostí, poválečnou rekonstrukci a postkoloniální rozvoj. Současná politika se bohužel ospravedlňuje odkazem na „protržní“ – takže vlastně procyklické – kroky.
Eine wachsende Unsicherheit der Arbeitnehmer wird als Grundlage für eine gesunde Volkswirtschaft betrachtet. Eine Liberalisierung des Arbeitsmarktes untergräbt unter derartigen Umständen nicht nur die verbleibende soziale Absicherung, sondern dürfte auch die Realeinkommen, die Gesamtnachfrage und daher auch die Aussichten auf eine Konjunkturerholung verringern. Zudem sind in den vergangenen Jahrzehnten die Gewinne nicht nur zu Lasten der Löhne und Gehälter gestiegen, sondern ein viel größerer Teil davon entfiel im Vergleich zu anderen Sektoren auf die Finanz-, Versicherungs- und Immobilienwirtschaft. Die skandalösen Zunahmen bei der Vergütung von Führungskräften auf dem Finanzsektor in den letzten Jahren, die sich nicht auf einen Anstieg der Produktivität zurückführen lassen, haben den Fokus des Finanzsektors auf kurzfristige Entwicklungen verschärft und zugleich seine Risikoexponierung längerfristig verschlechtert und so die Anfälligkeit des Systems erhöht. Die wachsende Ungleichheit bei den Einkommen in den meisten Ländern vor der großen Rezession hat die Sache nur verschlimmert, denn sie hat die Ersparnisse der Haushalte verringert und den Konsum und Vermögenserwerb auf Pump verstärkt, statt die Investitionen in neue wirtschaftliche Kapazitäten zu erhöhen. Was die Welt jetzt braucht, sind Führer, die die langfristige Zukunft im Blick haben. Die nach dem Zweiten Weltkrieg etablierten internationalen Finanzinstitutionen wurden nicht allein geschaffen, um für internationale Geld- und Finanzstabilität zu sorgen, sondern auch, um die Bedingungen für nachhaltiges Wachstum, die Schaffung von Arbeitsplätzen, den Wiederaufbau nach dem Krieg und die postkoloniale Entwicklung zu schaffen. Unglücklicherweise wird die aktuelle Politik unter dem Aspekt „marktfreundlicher“ – de facto prozyklischer – Entscheidungen gerechtfertigt.