V jiných zemích, např. v Rakousku a Belgii, již dosáhla vrcholu a následně poklesla. V jiných zemích klesá, někdy prudce, např. v Nizozemsku. Navzdory obecnému nárůstu počtu nových občanů zůstává míra získání státní příslušnostiv EU nízká, zejména ve srovnání s tradičními zeměmi, do nichž směřují přistěhovalci, jako jsou Austrálie a Kanada, které zdůrazňují, jak je pro skupiny přistěhovalců důležité, aby získaly státní příslušnost. V EU-27 bylo například v roce 2006 uděleno občanství pouze 25 z 1 000 zahraničních rezidentů. Pouze malý podíl cizích státních příslušníků, kteří jsou způsobilí, aby získali státní příslušnost, o ni skutečně požádá. Zbývající zahraniční rezidenti zůstávají po zbytek života v dané zemi „občany ve společnosti“, ať z vlastní volby, kvůli okolnostem, či komplikacím při naturalizaci. Existuje řada vysvětlení, proč je míra získání státní příslušnosti v EU soustavně nízká a proč se v různých státech EU liší.
In anderen stiegen sie stark an und sanken anschließend wieder, etwa in Österreich und in Belgien. In anderen sind sie gesunken, teilweise beträchtlich, wie etwa in den Niederlanden. Trotz des allgemeinen Anstiegs der Anzahl der Neubürger sind die Raten innerhalb der EU gering geblieben, insbesondere im Vergleich zu traditionellen Zuwanderungsländern wie Australien und Kanada, die bei Zuwanderern Wert auf die Annahme der Staatsangehörigkeit legen. In den 27 Mitgliedstaaten der EU wurde 2006 nur 25 von 1000 Ausländern die Staatsangehörigkeit verliehen. Nur ein kleiner Teil der Ausländer, die die Voraussetzungen zum Erwerb der Staatsangehörigkeit erfüllen, beantragen sie auch tatsächlich. Die anderen bleiben „Zivilbürger“ für den Rest ihres Lebens in dem Land, entweder mit Absicht, aufgrund der Umstände oder aufgrund von Komplikationen beim Einbürgerungsverfahren. Für die dauerhaft niedrigen und unterschiedlichen Einbürgerungsraten in der EU gibt es zahlreiche Erklärungen.