Růst v zemích s vysokými příjmy během let směřujících k finanční krizi roku 2008 poháněly výdaje za bytovou výstavbu a soukromou spotřebu. Když udeřila krize, zřítily se oba typy výdajů a investice, které měly mezeru zaplnit, se nikdy nezhmotnily. To se musí změnit. Po krizi se přední světové centrální banky pokusily oživit výdaje a zaměstnanost sražením úrokových sazeb. Tato strategie se v jistém rozsahu osvědčila. Zaplavením kapitálových trhů likviditou a držením tržních úrokových sazeb na nízké úrovni tvůrci politik povzbudili investory ke šroubování cen akcií a dluhopisů. To skrze kapitálové výnosy vytvořilo bohatství a zároveň povzbudilo spotřebu a – prostřednictvím počátečních veřejných nabídek – určité investice. Tato politika ovšem narazila na své meze – a přinesla nepopiratelné náklady.
In den Jahren vor der Finanzkrise von 2008 wurde das Wachstum in den Ländern mit hohem Einkommen durch die Ausgaben für Wohnen und privaten Konsum angetrieben. In der Krise gingen diese beide Arten von Ausgaben in den Keller, und die Investitionen, die an ihre Stelle treten sollten, haben nie stattgefunden. Dies muss sich ändern. Nach der Krise versuchten die großen Zentralbanken in aller Welt, durch Zinssenkungen die Ausgaben und die Beschäftigung wieder anzukurbeln. Teilweise hat diese Strategie auch funktioniert. Durch niedrige Zinsen und die Flutung der Kapitalmärkte mit Liquidität erhielten die Investoren durch die Politiker einen Anreiz, die Aktien- und Anleihekurse in die Höhe zu treiben. Durch diese Kapitalzuwächse wurden finanzieller Reichtum geschaffen, der Konsum angetrieben und – über Börsengänge – auch einige Investitionen ausgelöst. Aber diese Politik stößt an ihre Grenzen – und hat erhebliche Kosten verursacht.