Obvyklé inflační prognózy a ekonomická analýza samotná nejsou dostatečným základem pro měnověpolitická rozhodnutí. Třebaže tato rozhodnutí nesmějí přehlížet vývoj v dlouhodobém výhledu, časový horizont u inflačních prognóz je obvykle jeden až dva roky, neboť dále začínají být nesmírně nejisté. Navíc, byť se měnová politika musí vždy provádět za nejistoty, ECB čelila situaci krajní nejistoty. Panovala nejistota ohledně stavu ekonomiky. Stav údajů byl na začátku velice neuspokojivý. O nesledovatelných indikátorech, jako je mezera výstupu, která například hraje ústřední úlohu v neokeynesiánských doporučeních pro měnovou politiku, se všeobecně ví, že je velice těžké je odhadovat v reálném čase. Odhady mezery výstupu eurozóny byly tehdy obzvlášť nejisté, neboť data pocházela z různých mezinárodních institucí, jež se vzájemně výrazně lišily, a později byla významně korigována.
Gängige Inflationsprognostik und Wirtschaftsanalyse allein sind keine ausreichende Basis für geldpolitische Entscheidungen. Bei derartigen Entscheidungen dürfen längerfristige Entwicklungen nicht ignoriert werden; der Zeithorizont für Inflationsprognosen jedoch beträgt in der Regel nur ein bis zwei Jahre, und darüber hinaus wird es sehr unsicher. Mehr noch: Obwohl die Geldpolitik immer unter unsicheren Umständen durchgeführt werden muss, war die EZB mit einer Situation extremer Unsicherheit konfrontiert. Es bestand Unsicherheit über den Zustand der Wirtschaft. Die Datenlage war anfangs äußerst unbefriedigend. Für nicht zu beobachtende Indikatoren wie die Produktionslücke, die beispielsweise bei den neokeynesianischen Empfehlungen zur Geldpolitik eine zentrale Rolle spielt, ist allgemein bekannt, dass sie sich in Echtzeit sehr schlecht schätzen lassen. Schätzungen für die Produktionslücke des Euroraumes zu jener Zeit waren besonders fragwürdig: Die von unterschiedlichen internationalen Institutionen stammenden Daten variierten stark und mussten später deutlich korrigiert werden.