Jeho výzkum v oblasti nerovnosti se řadí k nejvýznamnějším za poslední roky. Díky francouzské byrokratické preciznosti se mu podařilo rekonstruovat francouzské státní účty za poslední téměř dvě staletí. Od roku 1820 až do první světové války – což byl svým způsobem druhý francouzský ancient régime – vykazovala ekonomika dva nápadné rysy: pomalý růst dosahující zhruba 1% ročně a neúměrně vysoký podíl zděděného bohatství, které činilo přibližně 20-25% HDP. Spojitost mezi nízkým růstem a významem dědictví nebyla podle Pikettyho náhodná: protože zděděné bohatství vynášelo 2-3% ročně, zatímco nové investice pouze 1%, byla sociální mobilita mimořádně omezená, což napomáhalo k výraznějšímu rozvrstvení společnosti. To se začalo měnit až s první světovou válkou, kdy růst nabral vyšší tempo – a po druhé světové válce se tento trend prudce zrychlil. Během hospodářského boomu po roce 1945 dosahoval růst plných 5% ročně, zatímco zděděné bohatství se snížilo na pouhých 5% francouzského HDP, což vedlo k období relativní mobility a rovnosti. V průběhu posledních dvou desetiletí charakterizovaných pomalým růstem se však podíl zděděného bohatství opět zlověstně zvýšil až na přibližně 12% celkového objemu francouzské ekonomiky. Tento vývoj by měl být důvodem ke znepokojení, protože růst HDP v eurozóně dosahoval v uplynulém desetiletí v průměru asi 1% ročně.
Piketty hat damit eine der wichtigsten Arbeiten über Ungleichheit der letzten Jahre vorgelegt. Dank der Genauigkeit der Aufzeichnungen der französischen Bürokratie konnte Piketty die volkswirtschaftliche Gesamtrechnung Frankreichs über beinahe zwei Jahrhunderte rekonstruieren. Die Wirtschaft in den Jahren von 1820 bis zum Ersten Weltkrieg – eine Art zweites Ancien Regime – wies zwei auffällige Merkmale auf: langsames Wachstum – von etwa 1 Prozent jährlich – und einen überdimensionalen Anteil an ererbtem Vermögen, der sich auf etwa 20 bis 25 Prozent des BIP belief. Dieser Zusammenhang zwischen langsamem Wachstum und der Bedeutung von Ererbtem war laut Piketty nicht zufällig: die Tatsache, dass ererbtes Vermögen eine Rendite von 2 bis 3 Prozent einbrachte, neue Investitionen aber lediglich 1 Prozent, schränkte die soziale Mobilität extrem ein und leistete der Bildung von sozialen Schichten Vorschub. Diese Entwicklung begann sich mit dem Ersten Weltkrieg zu ändern, als das Wachstum an Fahrt aufnahm – ein Trend der sich nach dem Zweiten Weltkrieg rasant beschleunigte. Angesichts eines jährlichen Wirtschaftswachstums von 5 Prozent während des Booms nach 1945, schrumpfte der Anteil des ererbten Vermögens auf lediglich 5 Prozent des französischen BIP, wodurch eine Phase relativer sozialer Mobilität und Gleichheit eingeläutet wurde. Unheilvollerweise allerdings ist der Anteil an ererbtem Vermögen in den letzten zwei Jahrzehnten des langsamen Wachstums wieder auf etwa 12 Prozent der französischen Wirtschaft gestiegen. Dieses Muster sollte Anlass zur Sorge sein, denn das jährliche BIP-Wachstum in der Eurozone hat sich in den letzten zehn Jahren auf durchschnittlich etwa 1 Prozent eingependelt.