Když jsou vysoké, dokážou vytlačovat investice do výrobních podniků a jiného, netradičního obchodovatelného zboží. V zemích se slabými institucemi navíc boom komodit často plodí ošklivou politiku, což vede k nákladným bojům o výnosy ze zdrojů, které bývají zřídkakdy investovány moudře. Není tedy překvapením, že pokud nějaké země zaznamenaly v uplynulých šesti desetiletích výrazný a dlouhodobý růst, pak jsou to ty, které se spolehly na odlišnou strategii a podpořily diverzifikaci na výrobní a jiné „moderní“ zboží. Díky tomu, že získaly vyšší podíl na světových trzích výrobního zboží a dalších neprimárních produktů, vytvořily tyto země větší počet pracovních příležitostí v oborech s vysokou produktivitou. Jejich vlády neprosazovaly pouze zdravé základní ukazatele (např. makroekonomickou stabilitu a orientaci navenek), ale také to, co by se dalo nazvat „produktivistickou“ politikou: podhodnocené měny, průmyslovou politiku a finanční kontroly. Ztělesněním tohoto přístupu se stala Čína. Její růst přiživovala mimořádně rychlá strukturální transformace zaměřená na stále důmyslnější průmyslové zboží.
Sind die Preise hoch, neigen sie dazu, Investitionen in Industrieerzeugnisse und andere, nichttraditionelle Handelsgüter zu verdrängen. Darüber hinaus produzieren Rohstoffbooms in Ländern mit schwachen Institutionen häufig eine hässliche Politik, die zu kostspieligen Verteilungskämpfen um die Rohstofferträge führt, die selten weise investiert werden. Es kann also nicht überraschen, dass die Länder, die im Laufe der letzten sechs Jahrzehnte ein stetiges, langfristiges Wachstum erzielten, jene sind, die eine andere Strategie verfolgten: die Förderung der Diversifizierung in Industrieerzeugnisse und andere „moderne“ Waren. Durch Eroberung wachsender Weltmarktanteile bei Industrieerzeugnissen und sonstigen Nicht-Grundstoffen haben diese Länder die Inlandsbeschäftigung auf besonders produktive Aktivitäten ausgeweitet. Ihre Regierungen haben sich nicht bloß um gute „Rahmendaten“ (z.B. gesamtwirtschaftliche Stabilität und eine Orientierung nach außen) bemüht, sondern auch eine Politik verfolgt, die man als „produktivistisch“ bezeichnen könnte: unterbewertete Währungen, Industriepolitik und Finanzkontrollen. Beispielhaft für diesen Ansatz ist China. Sein Wachstum wurde durch einen außergewöhnlich raschen Strukturwandel hin zu technisch immer ausgereifteren Industriewaren angetrieben.