V té době se tento cíl jevil jako dosažitelný; během předešlých 15 let se totiž počet podvyživených lidí na zeměkouli snížil o polovinu a tento ohromující úspěch byl do značné míry připisován mezinárodním investicím do zemědělské a ekonomické infrastruktury. A pak svět začal hladovět zase o něco více; v roce 2016 se počet lidí bez dostatku potravin zvýšil na 815 milionů oproti 777 milionům o rok dříve. Co se stalo? Zčásti je odpověď stejně stará jako sama civilizace: sucha, záplavy, konflikty a přesuny obyvatelstva poškozovaly sklizeň a oslabovaly produkci. Neméně důležitý je však i jeden méně hmatatelný faktor: řada sítí, na které farmáři tradičně spoléhali, když se potřebovali s těmito katastrofami vypořádat, zanikla nebo byla znehodnocena. Skoncování s globálním hladem nespočívá jen v pěstování kukuřice odolné vůči suchu; spočívá v také plánování postupu v případě, kdy ani tato kukuřice nepřinese úspěch.
Damals erschien dieses Ziel in Reichweite; während der vorangegangenen 15 Jahre hatte sich die Zahl der unterernährten Menschen um die Hälfte reduziert - eine erstaunliche Errungenschaft, die hauptsächlich auf internationale Investitionen in die landwirtschaftliche und wirtschaftliche Infrastruktur zurückzuführen war. Aber dann kehrte der Hunger zurück; im Jahr 2016 stieg die Zahl der Menschen, die nicht genug zu essen hatten, auf 815 Millionen, obwohl dieser Wert im Jahr davor bei 777 Millionen gelegen war. Was war passiert? Ein Teil der Antwort ist so alt wie die Menschheit selbst: Dürren, Überschwemmungen, Konflikte und Vertreibung haben die Ernten geschädigt und die Produktionsleistung geschmälert. Doch ebenso bedeutsam ist ein weniger greifbarer Aspekt: viele der Netzwerke, von denen Bauern im Umgang mit Katastrophen traditionell abhängig waren, gingen verloren oder zerfielen. Die Beseitigung des weltweiten Hungers besteht nicht nur darin, dürreresistenten Mais zu züchten; wichtig ist auch, über einen Plan zu verfügen, wenn die Maisernten überhaupt ausfallen.