Změna je však možná. Existuje hluboká propast mezi tím, co vlády slibují dělat proti klimatickým změnám, a jejich mnohdy nedůslednou (ne-li přímo nesoudržnou) politikou. I když se zdá, že vlády podporují zelenější technologie, mají sklon k náhlým změnám politiky, někdy i se zpětnou platností, takže se firmy zdráhají zavazovat se k významným investicím nebo brát oficiální prohlášení vůbec vážně. Věřím, že jsme s to dosáhnout výrazného a rychlého pokroku tím, že si vytyčíme jasný směr ve třech oblastech: Stanovení ceny uhlíku. Oceněním nákladů na uhlík můžeme řídit jeho využívání (či nevyužívání). Více než 40 států již zavedlo nějakou formu uhlíkové daně nebo obchodování s emisemi. Programy obchodování s emisemi jsou často politicky atraktivnější, protože mohou být flexibilní (třebaže jejich podoba a využívání by se daly v mnoha případech zlepšit). Můžeme však být smělejší.
Doch Veränderungen sind möglich. Es besteht eine gähnende Kluft zwischen den Versprechungen der Regierungen, etwas gegen den Klimawandel zu tun, und ihren häufig widersprüchlichen (wenn nicht gar unvereinbaren) politischen Strategien. Selbst dort, wo Regierungen „grünere“ Technologien zu unterstützen scheinen, neigen sie zu plötzlichen politischen Kurswechseln – manchmal sogar rückwirkend –, was dazu führt, dass viele Unternehmen zögern, Investitionen größeren Ausmaßes zu tätigen oder die offiziellen Erklärungen auch nur ernst zu nehmen. Ich bin der Ansicht, dass wir deutliche und schnelle Fortschritte machen können, indem wir in drei Fragen eine klare Richtung festlegen: Festlegung eines Preises für Kohlenstoff: Durch Bepreisung der mit Kohlenstoff verbundenen Kosten können wir dessen Nutzung (und Außergebrauchnahme) steuern. Mehr als 40 Länder haben bereits Formen der Kohlenstoffbesteuerung oder Programme für den Emissionshandel umgesetzt. Emissionshandelsprogramme sind politisch häufig attraktiver, weil sie flexibel sein können (obwohl ihre Konzeption und Umsetzung häufig verbesserungswürdig sind). Doch wir können mutiger sein.