Klíč přídělů byl tedy v uplynulých letech měněn, aby se přizpůsobil právům nových členských států. se také požaduje, aby představovaly podrob-ný systém pravidel pro ochranu a zachování zranitelných populací ryb. SRP tak začala fungovat nikoli jako radikální případ nadnárodní regulace, ale jako snaha o zachování rozmanitosti, jež byla příznačná pro tradiční strukturu tohoto evropského odvětví. Problémy, o jejichž řešení se v rámci ní usilovalo, jsou nyní dokonce mnohem závažnější. Řada evropských loďstev nadále loví daleko od místa původu, nicméně se stále jedná o vody EU. Kdyby SRP neexistovala, bylo by v důsledku toho třeba vyvinout něco velmi podobného, abychom mohli řešit složité překrývající se vzorce vzájemného přístupu, na němž jsou evropští rybáři závislí. Zcela jistě je zde třeba nový přístup, díky němuž se zachovají nejúspěšnější prvky SRP a zároveň se vytvoří nové nástroje, které budou jasněji zaměřeny na prosazování dlouhodobé udržitelnosti evropského odvětví rybolovu. První krok k tomuto cíli byl podniknut v roce 2002, kdy Evropská unie provedla zásadní reformu společné rybářské politiky.
Dennoch haben die Fischereiminister der EU das Prinzip der relativen Stabilität als Grundlage der Quotenzuweisung unter der GFP fortwährend hochgehalten und der Verteilungsschlüssel wurde mit den Jahren angepasst, um den Rechten der neuen Mitgliedstaaten gerecht zu werden. Der Zweck der relativen Stabilität ist, wie das Wort schon andeutet, wiederholten Streitigkeiten zu hat die Fang- und Vermarktungsmöglichkeiten der Fischer radikal gesteigert. Die GFP erblickte damals das Licht der Welt nicht als eine radikale Übung in supranationaler Regulierung, sondern als ein Versuch, die Vielfalt des traditionellen Gefüges der europäischen Fischereiwirtschaft zu erhalten. Und die Probleme, die sie damals versuchte zu lösen, sind heute sogar noch relevanter. Viele der europäischen Flotten fischen weiterhin weit entfernt von ihren Heimathäfen und doch in EU-Gewässern. Wenn die GFP also nicht existieren würde, wäre es nötig etwas zu erfinden, das ihr sehr ähnlich wäre, um mit den komplexen und sich überschneidenden Schemata des gegenseitigen Zugangs, von dem die europäischen Fischer abhängen, umzugehen. steht nun ganz oben auf den internationalen Agenden für Fischerei – auch in der EU. Infolgedessen sind die jährlichen EU-Ver-ordnungen zur Festsetzung der zulässigen Gesamtfangmengen (TAC) und Quoten für die kommerziell wichtigsten Arten nicht mehr nur einfach ein Mechanismus für die Aufteilung der gemeinsamen Ressource, sondern daran knüpft sich auch die Forderung, für ein umfassendes Regelsystem für den Schutz und den Erhalt empfindlicher Fischbestände zu sorgen.