A s dětmi, našimi milovanými dětmi, trávíme tolik času pošťuchováním, přemlouváním, naznačováním, pomáháním, vyjednáváním i otravováním, abychom si byli jisti, že nic nekazí, nezavírají si dveře, neničí si budoucnost, nějaké vytoužené přijetí do malé hrstky vysokých, které odmítají skoro každého uchazeče. A takovýhle je to pocit, být dítětem v dětství seznamů. Za prvé, není kdy si hrát.
Wenn es um unsere wertvollen Kinder geht, verwenden wir so viel Zeit, Anstöße zu geben, zu drängen, anzudeuten, zu helfen, zu zanken und zu nörgeln, um sicher zu gehen, dass sie nichts vermasseln, sich keine Türen verbauen, ihre Zukunft nicht ruinieren, auf dem Weg zu irgendeiner erhofften Zulassung für eine kleine Handvoll Unis, die fast jeden Bewerber ablehnen. Und so fühlt es sich an, ein Kind dieser Checklisten-Kindheit zu sein: Erst einmal gibt es nie Zeit zum Spielen.