Elity – a spoluobčané demonstrantů – by měly na morální rozhořčení reagovat svědomitým a tvůrčím způsobem a pochopit, že tu jde vposledku o potvrzení liberální demokracie, nikoliv o všeobecnou revoluci, natož o nihilismus. A měly by se snažit uklidnit hněv a rozptýlit zuřivost, která může být pro liberální demokracii vážnou hrozbou. Poslední intervencionista Až se Tony Blair tento měsíc konečně vzdá křesla britského premiéra, po oddalování svého odchodu bezmála až za hranice šílenství, stane se tak k všeobecné úlevě nejen britské veřejnosti jako celku, ale i převážné většiny jeho vlastní strany. Po třech funkčních obdobích v úřadu by tomu stěží mohlo být jinak. Ač je to klišé, moc skutečně korumpuje a pozdní Blairova éra, tak jako před ním v případě Margaret Thatcherové, byla odpornou podívanou. Je paradoxní, že u muže, který tak dlouho držel otěže moci, je nejasné, jaký domácí odkaz po sobě zanechá, ba jestli vůbec nějaký.
Eliten – und die Mitbürger der Protestierenden – sollten mit moralischer Empörung gewissenhaft und kreativ umgehen und verstehen, dass es sich dabei letztlich um ein Bekenntnis zur liberalen Demokratie handelt und nicht um Revolution oder Nihilismus. Und sie sollten versuchen, Wut zu beruhigen und Ausschreitungen zu entschärfen, damit Rechtsstaat und Demokratie nicht gefährdet werden. Der letzte Interventionist Wenn Tony Blair in diesem Monat endlich das Amt des Premierministers abgibt, nachdem er seinen Rücktritt nahezu töricht lang hinausgezögert hat, wird nicht nur die britische Öffentlichkeit insgesamt erleichtert sein, sondern auch die überwiegende Mehrheit seiner eigenen Parteimitglieder. Nach drei Amtszeiten könnte es kaum anders sein. Ungeachtet des Klischees korrumpiert Macht tatsächlich, und die späte Ära Blair bot, wie auch die Margaret Thatchers davor, keinen schönen Anblick. Das Paradox ist, dass bei einem Mann, der so lange so viel Macht ausgeübt hat, unklar ist, was für ein innenpolitisches Erbe Blair hinterlassen wird, wenn überhaupt.