Na konci studené války se východoevropské země nesnažily utvořit místní aliance jako ve dvacátých letech minulého století, ale vzhlížely k Bruselu jako k magnetu své budoucnosti. Podobně i státy jako Turecko a Ukrajina přizpůsobily svou politiku proto, že je láká Evropa. Ztráta měkké síly vyplývající z odmítnutí dalšího rozšíření by byla nezdarem pro Evropu, pro Balkán i pro mezinárodní stabilitu. Co učiní EU jako další krok? Někteří lidé radí vrátit se k původním šesti zemím jakožto k vnitřnímu jádru tvořícímu federaci uvnitř širší unie. Tento přístup je lákavý pro ty, kdo se domnívají, že referenda ve Francii a v Nizozemsku byla odmítnutím britského liberálního ekonomického modelu. Tato diagnóza je ovšem podezřelá, protože podle výzkumů veřejného mínění měli mnozí z těch, kdo hlasovali „non“, výhrady vůči Chirakovi nebo vysoké míře nezaměstnanosti, případně vůči obojímu.
Am Ende des Kalten Krieges haben die osteuropäischen Länder nicht wie in den 1920er Jahren versucht, lokale Allianzen zu bilden, sondern haben ihren Blick nach Brüssel gewandt, wo sie ihre Zukunft sahen. In ähnlicher Weise haben die Türkei und die Ukraine ihre Politik angepasst, weil auch sie sich von Europa angezogen fühlen. Der mit einer Ablehnung der fortgesetzten Erweiterung einhergehende Verlust an Soft Power wäre ein Rückschlag für Europa, den Balkan und für die internationale Stabilität. Was wird die EU als nächstes tun? Mancherorts wird empfohlen, die ursprünglichen sechs Kernländer sollen eine Föderation innerhalb einer größeren Union bilden. Dieser Ansatz spricht diejenigen an, die meinen, die Referenden in Frankreich und Holland wären eine Ablehnung des liberalen britischen Wirtschaftsmodells gewesen. Diese Diagnose ist fragwürdig, denn aus Umfragen geht hervor, dass viele Nein-Stimmen gegen Chirac und/oder gegen die hohe Arbeitslosigkeit gerichtet waren.