A růst americké produktivity v 80. a 90. letech lze skutečně z velké části připsat rozsáhlým investicím do informačních a komunikačních technologií. Marginální přírůstky produktivity plynoucí z podobných investic poté začaly klesat, avšak přežití a výše odměn vysoce postavených manažerů byly i nadále vázány na výsledky na akciových burzách. V důsledku toho se mnozí manažeři jednoduše naučili krátkodobě zvyšovat cenu akcií svých společností na úkor péče o produkty a zákazníky. Protože je navíc maximalizace ceny akcií jen chabým stimulem pro zaměstnance a střední manažery, začaly správní rady firem stále více centralizovat moc kolem nejvyšších manažerů, čímž podporovaly „hrdinnou“ formu vedení, která je odtržená od zbytku firmy. Generální ředitel – jímž je často Wall Streetem posvěcená „superhvězda“, která byla do nejvyšší funkce dosazena, aby ve firmě „provedla zemětřesení“ – dnes v mnoha případech ztělesňuje firmu, přestože ví pramálo o jejích produktech, zákaznících a konkurentech. Podle zprávy poradenské firmy Hay Group z letošního ledna dnes generální ředitelé 50 největších amerických společností pobírají téměř trojnásobek toho co jejich evropské protějšky – a zároveň mnohosetkrát více než jejich zaměstnanci. Toto skryté znehodnocování amerických podniků kryla až donedávna cenová bublina v oblasti amerických aktiv – nejprve na akciovém trhu a poté u nemovitostí.
Und tatsächlich lässt sich der Anstieg der Produktivität in den USA während der 1980er und 1990er Jahre vermutlich auf Investitionen großen Umfangs in die Informations- und Kommunikationstechnologie zurückführen. Doch als dann die Steigerungen der Grenzproduktivität aus diesen Investitionen geringer wurden, blieben Überleben und Vergütung von Führungskräften weiter an die Entwicklung des Aktienkurses geknüpft. Infolgedessen lernten viele schlicht, den kurzfristigen Aktienkurs ihrer Unternehmen zu managen – auf Kosten der Aufmerksamkeit gegenüber ihren Produkten und Kunden. Mehr noch: Weil die Maximierung des Shareholdervalue für Arbeiter und mittleres Management nur ein schwacher Anreiz ist, haben die Verwaltungsräte der Unternehmen die Macht zunehmend beim CEO zentralisiert und damit zu einer Form von „heroischer“ Führung ermutigt, die vom Rest des Unternehmens losgelöst ist. Tatsächlich ist in vielen Fällen der CEO – häufig ein von der Wall Street bejubelter „Superstar“, der rekrutiert wird, um „die Puppen tanzen zu lassen“ – jetzt das Unternehmen, obwohl er seine Produkte, Kunden und Wettbewerber kaum kennt. Laut einem Bericht der Hay Group vom Januar 2008 verdienen die CEOs der 50 größten US-Unternehmen inzwischen fast dreimal so viel wie ihre europäischen Kollegen – und viele hundert Mal so viel wie ihre eigenen Arbeiter. Bis vor kurzem verbarg die Spekulationsblase bei den US-Vermögenswerten – erst auf dem Aktienmarkt, dann bei den Immobilien – die grundlegende Entwertung amerikanischer Unternehmen.