Na koronavirus je třeba nahlížet jako na společného nepřítele ohrožujícího svět jako celek. Nejsme ve válce, nicméně potřebné zdroje je třeba mobilizovat, jako bychom se ve válečném stavu nacházeli. V krizové situaci nám ovšem instinkt velí, abychom se odřízli od okolního světa a starali se každý o sebe. Taková reakce je pochopitelná, avšak předem odsouzená k nezdaru. Budeme-li totiž každý bojovat na vlastní pěst, je prakticky jisté, že boj bude delší a cena v podobě lidských životů i ekonomických nákladů vyšší. Tváří v tvář nepříteli se začínají objevovat nacionalistické reakce, ale porazit koronavirus dokážeme pouze na základě koordinované přeshraniční činnosti – v Evropě i mimo ni. Potřebujeme společný mezinárodní přístup, abychom dokázali pandemii čelit a současně byli schopni poskytovat pomoc nejzranitelnějším skupinám obyvatel, v neposlední řadě i v rozvojových zemích a v oblastech zasažených konflikty. Během svých nedávných jednání s ministry zahraničí zemí G7 i s mnoha dalšími politiky jsem na toto téma kladl důraz.
Das Coronavirus sollte als gemeinsamer Feind der gesamten Menschheit betrachtet werden. Obgleich wir nicht in einem Krieg sind, brauchen wir eine „kriegsähnliche“ Mobilisierung der Ressourcen. Allerdings kapseln wir uns in Krisenzeiten instinktiv ab, und jeder kümmert sich zunächst um sich selbst. Eine solche Reaktion ist verständlich, aber aussichtslos. Alleingänge bewirken nur, dass der Kampf länger andauern wird, mit weitaus höheren Kosten für Mensch und Wirtschaft. Auch wenn der gemeinsame Feind nationalistische Reflexe ausgelöst hat, lässt er sich nur durch grenzüberschreitende Koordinierung – in Europa und darüber hinaus – bezwingen. Wir benötigen einen gemeinsamen internationalen Ansatz zur Bewältigung der Pandemie und zur Unterstützung der Schutzbedürftigsten, nicht zuletzt in Entwicklungsländern und Konfliktgebieten. Ich habe diesen Kernpunkt in den jüngsten Gesprächen mit den G7-Außenministern und mit vielen anderen hervorgehoben.