Na Balkáně se například jasně ukázalo, že ani bývalá administrativa tandemu Clinton-Gore nebyla připravena riskovat život jednoho jediného Američana, aby tak snížila riziko ohrožení civilistů. Sledujeme-li tento trend, už Timothy Garton Ash napsal, že „jde o zvrácený morální zákon, který dovoluje, aby milióny nevinných civilistů jiné rasy byly uvrženy do bídy a nouze jen proto, že my nejsme připraveni riskovat život jediného našeho profesionálního vojáka.“ Během omezené intervence v Kosovu, při leteckém bombardování, se ukázal absolutní úspěch této strategie: ozbrojené síly NATO neutrpěly jediné zranění v boji, ale zato bylo zabito zhruba 300 obyvatel Kosova, a k tomu 209 Srbů a 3 čínští civilisté. Tento přístup k povinnostem národního vůdce, formulovaný tak stroze a tak čestně, nás nutí k tomu, abychom si začali všímat základních etických témat. Jde o to, do jaké míry by měli političtí lídři vidět své role tak úzce vymezené, zejména ve smyslu podpory zájmů svých občanů, a do jaké míry by se měli také zajímat o životy lidí o okolním světě. Romano Prodi, předseda Evropské komise a bývalý ministerský předseda Itálie, odpověděl na nedávné Bushovo prohlášení a řekl, že „když někdo chce být světovým lídrem, musí potom také vědět, jak se postarat o celou zemi a ne jen americký průmysl.“ Ale podobná otázka neplatí jen pro ty, kdo by chtěli aspirovat na světové vůdce. Lídři menších zemí musejí rovněž věnovat pozornost tomu, a především v kontextu globálního oteplování, obchodních dohod, zahraniční pomoci a péče o uprchlíky, do jaké míry jsou oni sami připraveni starat se zájmy těch „ostatních“. G. Ash podotknul, existují pádné etické důvody k tomu, abychom mohli prohlásit, jak špatné je to, že lídři dávají absolutní prioritu jen zájmům svých vlastních obyvatel.
Auf dem Balkan machte die Clinton-Gore-Regierung unmissverständlich klar, dass sie nicht dazu bereit wären, das Leben auch nur eines einzelnen US-Amerikaners aufs Spiel zu setzen, um das Risiko von zivilen Opfern in diesem Krieg zu reduzieren. Nachdem er sich dies angehört hatte, schrieb Timothy Garton Ash: „Es ist eine perverse Moralvorstellung, die Millionen unschuldiger Zivilisten einer anderen Rasse ins Elend stürzt, nur weil Sie nicht dazu bereit sind, das Leben eines einzelnen eigenen Berufssoldaten zu riskieren.” Im Kosovo hat diese Strategie einer eingeschränkten Intervention die Luftangriffe zu einem vollen Erfolg werden lassen: Die NATO-Streitkräfte verloren während der Kampfhandlungen keinen einzigen ihrer Soldaten, dagegen wurden ungefähr 300 Kosovaren, 209 Serben und drei chinesische Zivilisten getötet. Diese Zugangsweise hinsichtlich der Pflichten eines Staatsoberhauptes, die hier schonungslos und offen dargelegt wurde, zwingt uns dazu, über ein grundlegendes ethisches Thema nachzudenken. Bis zu welchem Umfang sollten führende Politiker ihre Rolle nur eng betrachten und vor allem die Interessen ihrer Bürger vertreten, und in welchem Umfang sollten sie sich auch für das Wohlergehen von Menschen aus anderen Ländern einsetzen? Romano Prodi, Präsident der EU-Kommission und vormaliger Premierminister von Italien, hat auf die neueste Erklärung Bushs mit der Verlautbarung reagiert, dass, wenn schon jemand ein weltweit führender Politiker sein wolle, er auch wissen müsse, wie man sich um die gesamte Welt kümmert; eine solche Person dürfe sich nicht nur auf die Interessen der US-amerikanischen Industrie beschränken. Indes gilt dies nicht nur für Personen, die sich um eine maßgebliche Rolle in der Weltpolitik bewerben. Auch die führenden Köpfe kleinerer Staaten müssen im Zusammenhang mit der Erderwärmung, mit Handelsabkommen, mit Lieferungen von Hilfsmitteln an das Ausland und der Behandlung von Flüchtlingen überlegen, bis zu welchem Umfang sie dazu bereit sind, auch die Interessen von „Außenseitern” mit zu berücksichtigen. Wie bereits Ash anführt, gibt es einen triftigen ethischen Grund für die Behauptung, es sei falsch, wenn führende Politiker den Interessen ihrer eigenen Bürger eine absolute Priorität einräumen.