Od začátku století zemřel na následky bouří, jako byl tajfun Hagupit, i dalších velkých pohrom typu zemětřesení na Haiti v roce 2010 více než milion lidí a celkové hospodářské škody dosáhly téměř dvou bilionů dolarů. Tyto ztráty jsou tragické, ale zároveň se jim lze vyhnout. Slouží jako připomínka, že připravenost na katastrofy není volitelným luxusem, nýbrž ustavičným intenzivním procesem, který je nezbytný k záchraně životů, ochraně infrastruktury a zabezpečení rozvoje. Argumenty pro investice do připravenosti na katastrofy jsou jednoduché. Očekávají-li země, že budou vystaveny rizikovým přírodním jevům, jako jsou období prudkých bouří nebo velká zemětřesení, pak investování času a prostředků do přípravy na budoucí šoky zachrání životy a ochrání komunity před dalšími ztrátami. Vlády před přípravou na katastrofy bohužel upřednostňují jiné priority. Přednost často dostávají ostatní investice a dárci historicky posílají peníze na humanitární operace mnohem ochotněji než na prevenci katastrof. Zaváděná opatření mívají sklon k nahodilosti a nekoordinovanosti, místo aby tvořila součást rozsáhlejšího systematického plánu snižování rizik.
Seit Beginn dieses Jahrhunderts sind Stürmen wie Hagupit und anderen großen Naturkatastrophen über eine Million Menschen zum Opfer gefallen. Ein Beispiel dafür ist das Erdbeben in Haiti, dessen wirtschaftlicher Schaden im Jahr 2010 fast zwei Billionen US-Dollar betrug. Diese Verluste sind tragisch, aber vermeidbar. Sie erinnern uns daran, dass die Vorbereitung auf Naturkatastrophen kein optionaler Luxus ist, sondern ein ständiger, intensiver Prozess, der nötig ist, um Leben zu retten, Infrastruktur zu schützen und weitere Entwicklung möglich zu machen. Das Argument für die Investition in Katastrophenschutz ist einfach: In Ländern, die für Naturkatastrophen wie starke Stürme oder große Erdbeben anfällig sind, können Zeit und Ressourcen, die in die Vorsorge investiert werden, Leben retten und die menschlichen Gemeinschaften vor weiteren Verlusten schützen. Leider setzen die Regierungen den Katastrophenschutz oft ganz unten auf ihre Prioritätenliste. Andere Investitionen haben häufig Vorrang, und bisher wurde meistens viel stärker in die Bekämpfung der Folgen investiert als in Maßnahmen zur Vorsorge. Und die Maßnahmen, die eingeführt werden, sind meist kein Teil eines größeren, systematischen Risikominderungsplanes, sondern unkoordiniertes Stückwerk.