Zapomínání či neznalost minulosti samozřejmě fungují oběma směry. Když jeden mladý nizozemský autor sympatizující s novou populistickou vlnou vyjádřil odpor ke „kulturní elitě“ své země za to, že podporuje „atonální hudbu“ a další arogantní formy ošklivosti namísto zdravé krásy, kterou vyznává obyčejný člověk, napadlo mě, jestli ví o nacistickém útoku na „degenerované umění“. Atonální hudba, která dnes rozhodně nepředstavuje převažující směr, byla přesně tím, čeho se Hitlerovi přisluhovači štítili – a co nakonec zakázali.
Natürlich kommen Vergesslichkeit und Unwissenheit über die Vergangenheit aus verschiedenen Richtungen. Wenn ein junger Schriftsteller aus den Niederlanden, der mit der neuen Welle des Populismus sympathisiert, die „kulturelle Elite“ seines Landes ablehnt, weil sie „atonale Musik“ und andere arrogante Formen von Hässlichkeit fördert, anstatt die tiefe Schönheit des Geschmacks der breiten Massen zu feiern, frage ich mich, ob er jemals vom Feldzug der Nazis gegen „degenerierte Kunst“ gehört hat. Atonale Musik, die heute nun wirklich nicht an vorderster Front steht, war der Inbegriff dessen, was Hitlers Lakaien hassten – und letztlich verboten.