Je velmi dobře zdokumentováno, že Evropa i Spojené státy investují do infrastruktury nedostatečně. Z makroekonomického hlediska je investice do infrastruktury “twofer”– posiluje produktivitu a konkurenceschopnost v dlouhodobém měřítku a tam, kde je nevyužitá kapacita, oživuje výrazným násobícím efektem v krátkodobém měřítku poptávku, výdej a zaměstnanost. Vlády napříč Evropou však proti výdajům do infrastruktury ostře zasahovaly, čímž vytvářely precedens fiskálnímu šetření a redukci dluhu v pošetilé víře, že vládní půjčování vytlačuje soukromé investice a omezuje růst. Logika vytěsňování však platí pouze za podmínky plné zaměstnanosti; podmínky, která ve většině dnešní Evropy zjevně neexistuje.
Es ist gut dokumentiert, dass Europa und die Vereinigten Staaten im Bereich Infrastruktur unterinvestiert sind. Aus makroökonomischer Perspektive präsentieren sich Investitionen in Infrastruktur als so genannte „Twofer” – als Doppelchance, langfristig Produktivität und Wettbewerbsfähigkeit zu stärken. Und im Falle ungenutzter Kapazitäten werden Nachfrage, Produktion und Beschäftigung mit signifikanten kurzfristigen Multiplikatoreffekten gefördert. Dennoch waren die Regierungen in ganz Europa bei Infrastruktur-Ausgaben jahrelang zurückhaltend und gaben - in der fehlgeleiteten Annahme, staatliche Kreditaufnahme würde private Investitionen verdrängen und das Wachstum senken - der Sparpolitik und dem Schuldenabbau den Vorrang. Doch diese Theorie von der Verdrängung privater Investitionen trifft nur im Falle von Vollbeschäftigung zu, die in den meisten Teilen Europas heute ganz klar nicht vorliegt.