Nejenže v krátkodobém výhledu vzroste potravní výtěžek sklizní, ale rolnické domácnosti svých vyšších výdělků a lepšího zdravotního stavu využijí k hromadění rozličných aktiv: peněžních zůstatků, půdních živin, hospodářských zvířat a zdraví a vzdělání svých dětí. Takto posílená aktiva zase umožní fungování místních úvěrových trhů, například finančnictví na mikroúrovni. Zemědělci budou schopni si vstupy zakoupit, a to buď z vlastních peněz, anebo z prostředků vypůjčených na základě své zlepšené úvěrové schopnosti. Dnes už sice bylo dosaženo konsenzu na nutnosti pomoci rolníkům, ale překážky přetrvávají. Snad největším rizikem je, že teď o sebe zakopávají „byrokratické aparáty pomoci“ ve snaze dostat se k oněm 20 miliardám dolarů, takže velkou část spolykají schůzky, odborné konzultace, režijní výdaje, reporty a další schůzky. „Partnerství“ dárců se samo o sobě může stát nákladným cílem a jen zdrží skutečnou aktivitu. Pokud dárcovské vlády skutečně stojí o výsledky, měly by peníze odejmout oněm přinejmenším třiceti samostatným aparátům pomoci a koncentrovat je do jednoho nebo dvou míst, přičemž těmi nejlogičtějšími místy by byla Světová banka se sídlem Washingtonu a Mezinárodní fond pro zemědělský rozvoj (IFAD) se sídlem v Římě.
Nicht nur werden die Nahrungsmittelerträge kurzfristig steigen, sondern die landwirtschaftlichen Haushalte werden mithilfe ihrer höheren Einnahmen und ihrer besseren Gesundheit alle möglichen Vermögenswerte und Vorteile ansammeln: Bankguthaben, Bodennährstoffe, Nutztiere sowie Gesundheit und Bildung für ihre Kinder. Diese Steigerung ihres Vermögens macht es wiederum möglich, dass lokale Kreditmärkte wie Mikrofinanzinstitute ihre Arbeit aufnehmen. Die Bauern können entweder mit ihrem eigenen Guthaben oder aufgrund ihrer verbesserten Kreditwürdigkeit Einsatzgüter kaufen. Nun wurde ein Konsens hinsichtlich der Notwendigkeit erreicht, den Kleinbauern zu helfen, doch gibt es weiterhin Hindernisse. Das Hauptrisiko besteht vielleicht darin, dass die „Hilfsbürokratien“ jetzt übereinander stolpern werden in dem Versuch, die 20 Milliarden Dollar in ihre Hände zu bekommen, sodass ein großer Teil des Geldes von Meetings, Expertenberatungen, Unkosten, Berichten und weiteren Meetings verschlungen wird. „Partnerschaften“ von Geberländern können ein teurer Selbstzweck werden, der wirkliches Handeln bloß verzögert. Wenn die Geberregierungen wirklich Ergebnisse wollen, sollten sie das Geld den dreißig oder mehr separaten Hilfsbürokratien entreißen und es an ein oder zwei Stellen bündeln; die logischsten Anlaufstellen hierfür wären die Weltbank in Washington und der Internationale Fonds für landwirtschaftliche Entwicklung (IFAD) in Rom.