Formuláře nikdo nekontroluje a podíl prostředků vyčleněných na administrativu a programové výdaje lze pomocí špetky kreativního účetnictví snadno zmanipulovat. Ještě horší je, že i kdyby byl tento údaj přesný, stále nic nevypovídá o vlivu charitativních organizací. Tlak na snižování administrativních výdajů může snížit jejich efektivitu. Pokud například charita usilující o odstraňování chudoby v Africe sníží počet svých pracovníků s odbornými znalostmi, zvýší tím pravděpodobnost, že nakonec bude financovat neúspěšné projekty. Dokonce se ani nemusí dozvědět, které z jejích projektů ztroskotaly, poněvadž jejich vyhodnocování a vyvozování závěrů z chyb vyžaduje zaměstnance – a ti zvyšují administrativní náklady. V roce 2006 stáli Holden Karnofsky a Elie Hassenfeld před otázkou, která charitativní organizace nejlépe využije jejich peníze. Oběma bylo kolem pětadvaceti let, v investiční společnosti vydělávali šestimístné částky – více než potřebovali –, a tak je napadlo, že darují peníze, aby pomohli zlepšit svět. Jako investiční poradci by však nikdy nedoporučili investici do společnosti, aniž by měli podrobné informace o tom, jak dobře tato společnost dosahuje svých cílů.
Keiner überprüft die Formulare, und der Anteil für Verwaltungs- und Programmkosten lässt sich mit etwas kreativer Buchführung problemlos schönen. Schlimmer noch ist, dass die Zahlen, selbst wenn sie stimmen, nichts über die Wirksamkeit der Organisation aussagen. Der Druck, die Verwaltungskosten niedrig zu halten, kann die Effektivität einer Organisation beeinträchtigen. Wenn etwa eine Hilfsagentur, die sich bemüht, die Armut in Afrika zu bekämpfen, Fachkräfte entlässt, ist die Wahrscheinlichkeit größer, dass finanzierte Projekte fehlschlagen. Möglicherweise weiß die Agentur nicht einmal, welche Projekte fehlschlagen, denn deren Auswertung und das Lernen aus Fehlern erfordert Mitarbeiter – und das erhöht die Verwaltungskosten. Im Jahre 2006 standen Holden Karnofsky und Elie Hassenfeld vor der Frage, welche Wohltätigkeitsorganisation ihr Geld optimal nützen würde. Beide waren Mitte zwanzig, arbeiteten bei einer Anlagegesellschaft und hatten ein Einkommen im sechsstelligen Bereich – mehr als sie brauchten –, und so dachten sie darüber nach, wie sie zu einer besseren Welt beitragen könnten. Als Anlageberatern wäre es ihnen nie in den Sinn gekommen, in ein Unternehmen zu investieren, ohne detaillierte Informationen darüber einzuholen, wie gut es seine Ziele erreichte.