Na rozdíl od Chiraka chápe, že je kontraproduktivní a nerealistické žádat země jako Bulharsko či Rumunsko, aby si vybraly mezi svou evropskou a atlantickou loajalitou. Také zde posílení Evropy předpokládá posílení aliance. Sarkozyho přístup může fungovat, protože se změnily i Spojené státy. Z amerického hlediska demonstrovala válka v Kosovu v roce 2006 bezpočet do očí bijících nedostatků, přičemž teroristické útoky z 11. září 2001 odtáhly Spojené státy od aliance ještě dál – zejména poté, co prezident George W. Bush shazovačně odmítl nabídku pomoci od NATO. Bývalý ministr obrany Donald Rumsfeld se dokonce pokusil použít taktiku „rozděl a panuj“, když postavil „novou“ Evropu proti Evropě „staré“ pod vedením Francie a Německa, které byly proti válce v Iráku. Toto rozdělení je už minulostí a americké výhrady vůči evropskému bezpečnostnímu pilíři nemohou zastínit naléhavou americkou potřebu spojenecké podpory.
Anders als Chirac ist er sich bewusst, dass es kontraproduktiv und unrealistisch ist, Länder wie Bulgarien oder Rumänien aufzufordern, sich zwischen ihren Loyalitäten gegenüber Europa und Amerika zu entscheiden. Auch hier also erfordert eine Stärkung Europas eine Stärkung des Bündnisses. Sarkozys Strategie könnte aufgehen, weil auch Amerika sich verändert hat. In den Augen der Amerikaner zeigte der Kosovokrieg von 1999 die unzähligen eklatanten Schwächen der NATO auf, während die Terroranschläge des 11. September 2001 Amerika noch weiter vom Bündnis entfernten – insbesondere nachdem Präsident George W. Bush das Hilfeangebot der NATO abschätzig zurückgewiesen hatte. Sein ehemaliger Verteidigungsminister Donald Rumsfeld versuchte sogar, mit einer Teile-und-herrsche-Taktik das „neue“ Europa gegen das von Frankreich und Deutschland geführte, den Irakkrieg ablehnende „alte“ Europa auszuspielen. Diese Trennlinien sind inzwischen Geschichte, und die amerikanischen Vorbehalte gegenüber einer europäischen Sicherheitssäule sind weniger wichtig als Amerikas dringendes Bedürfnis nach Unterstützung durch seine Partner.