Vlivem rozpočtových tlaků bude navíc pro centrální banku čím dál těžší zvyšovat krátkodobé úrokové sazby, aby plnila své zmocnění potlačovat nadměrnou inflaci. Krátce, Brazílii schází věrohodná fiskální a měnová kotva. Má-li Brazílie rychle oživit svou důvěryhodnost, bude potřebovat podporu mezinárodního společenství. Brazílie nemá institucionální ekvivalent Evropské centrální banky, která by udělala, „cokoli bude zapotřebí,“ aby si zachovala přístup k rozumným úrokovým sazbám, zatímco bude uskutečňovat fiskální a strukturální korekci. Orgán, jejž má Brazílie nejblíže, je Mezinárodní měnový fond, s nímž by si měla korekční program dojednat. Součástí takového programu by bylo zvýšení primárního přebytku na 2-3 % HDP ve střednědobém výhledu, omezení vládních výdajů (daňové zatížení je už teď nebetyčně vysoké) a odstranění valorizačních pravidel, v jejichž důsledku jsou výdaje příliš rigidní. Brazílie by dále musela odstranit vazby mezi příjmy a výdaji, což je vlastnost rozpočtu země, kvůli němuž je nesnadné jej v těžkých dobách řádně plnit. Konečně by musela postupně utlumit státní subvence do brazilské rozvojové banky BNDES a posílit využívání tržních souvislostí pro zápůjční úrokové sazby BNDES, čímž by přispěla k obnovení fiskálního zdraví a odstranění deformací ve finančním zprostředkovatelství.
Zudem wird der vom Haushalt ausgehende Druck es der Notenbank zunehmend erschweren, die kurzfristigen Zinsen zu erhöhen, um ihrem Auftrag gerecht zu werden, die überhohe Inflation zu bremsen. Kurz gesagt: Brasilien fehlt ein glaubwürdiger finanz- und geldpolitischer Anker. Wenn Brasilien seine Glaubwürdigkeit schnell wiedergewinnen will, braucht es die Unterstützung der internationalen Gemeinschaft. Brasilien kann sich nicht auf ein institutionelles Äquivalent zur Europäischen Zentralbank stützen – eine Notenbank, die „alles Erforderliche“ tut, damit das Land in seinem Bemühen um haushaltspolitische und strukturelle Anpassungen weiterhin Zugang zu Krediten zu tragbaren Zinsen behält. Was dem aufseiten Brasiliens am nächsten kommt ist der Internationale Währungsfonds, mit dem es ein Anpassungsprogramm aushandeln könnte. Ein derartiges Programm müsste mittelfristig eine Steigerung des Primärüberschusses auf 2-3% vom BIP umfassen, die Staatsausgaben einschränken (die Steuerlasst hat bereits schwindelnde Höhen erreicht) und die Indexbindung aufgeben, die die Ausgaben übertrieben rigide macht. Zudem braucht Brasilien eine Entkoppelung der Einnahmen und der Ausgaben – ein Merkmal im Haushalt des Landes, das eine angemessene Steuerung in Krisenzeiten erschwert. Und es müsste allmählich die Subventionierung der BNDES – der Entwicklungsbank des Landes – durch das Finanzministerium beenden, die Verwendung marktgestützter Referenzgrößen für die Kreditzinsen der BNDES verstärken und so zur haushaltspolitischen Gesundung und zur Beseitigung von Verzerrungen bei der Finanzvermittlung beitragen.