Dodatečné úspory by byly možné v případě, kdyby údržbářské firmy byly transparentnější, konkurenceschopnější a kdyby fungovaly ve větším rozsahu. Zde by poté mohly úřady certifikovat poskytovatele, kteří dosahují určitých kvalitativních standardů, případně by mohly vlastníky nemovitostí sdružovat v nákupní konsorcia. Tento přístup pomohl agenturám pro sociální bydlení ve Velké Británii snížit náklady pro některé položky o více než 20%. Posledním opatřením vedoucím k dostupnějšímu bydlení je rozšířený přístup k financování, především pro nízkopříjmové domácnosti. Ty, pokud se k financování vůbec dostanou, musí řešit nejvyšší náklady na půjčky. Pro všechny ty, kdo nemají možnost nahromadit úspory či prokázat úvěrovou historii, je jedinou možností platit vysoké pojistné z rizika u velkých hypotečních úvěrů se zajištěním nemovitosti. Za účelem rozšíření přístupu k financování mohou země jednak zlepšit poskytování finančních záruk cestou úvěrových registrů, které nejsou v rozvojových zemích běžné, a také školením a poskytnutím osvědčení odhadcům nemovitostí. V některých zemích pomohly nízkopříjmovým domácnostem programy kolektivního spoření, jako např. providentní fondy či stavební spoření. Díky tomu byly domácnosti schopny nahromadit akontaci, kde sdružené úspory také poskytly kapitál nutný pro nízkoúročné hypotéky. Současně by s cílem snížení nákladů pro developery mohla města snížit rizikovost projektů závazkem k odkoupení cenově dostupných bytových jednotek, nebo garancí způsobilých nájemníků. Města by dále mohla zefektivnit schvalovací procesy a urychlit tak dokončování staveb.
Zusätzliche Einsparungen wären durch transparentere und wettbewerbsorientiertere Hausverwaltungs- und Instandsetzungsunternehmen möglich, die in größerem Maßstab arbeiten. Zu diesem Zweck könnten die Behörden Anbieter zertifizieren, die bestimmten Qualitätsstandards entsprechen, oder die Eigentümer in Kaufkonsortien zusammenführen – ein Ansatz, der im britischen Sozialbau manche Kosten um über 20% senken konnte. Der letzte Hebel für erschwinglicheres Wohnen besteht in besserem Zugang zu Finanzierungsmöglichkeiten, insbesondere für Haushalte mit geringem Einkommen, die oft die höchsten Kreditkosten haben, wenn sie überhaupt eine Finanzierung bekommen. Für die vielen Menschen auf der Welt, die nicht „bankwürdig“ sind, keine Ersparnisse anlegen können und über keine Kreditwürdigkeit verfügen, besteht die einzige Möglichkeit darin, für Hochzinshypotheken enorme Risikoaufschläge zu zahlen. Um die Möglichkeiten der Finanzierung und Kreditaufnahme zu erweitern, können Staaten Baugutachter ausbilden und zertifizieren sowie Kreditbüros gründen, die in Entwicklungsländern noch nicht weit verbreitet sind. In einigen Ländern helfen Kollektivsparprogramme – also Vorsorgereserven kombiniert mit Bauspargruppen – gering verdienenden Haushalten dabei, gemeinschaftlich Kapital anzusparen, das in seiner Gesamtheit auch als finanzielle Grundlage für Hypotheken dient. Gleichzeitig können kommunale Verwaltungen zur Senkung der Finanzierungskosten für Entwickler Projekte „entrisiken“, indem sie erschwingliche Wohneinheiten erwerben oder für qualifizierte Mieter garantieren. Um die Fertigstellung von Wohnraum zu beschleunigen, können die Städte auch die Genehmigungsverfahren glätten.