Chceme-li toto dilema ECB nějak ilustrovat, není od věci vrátit se k chování věřitelů k řecké vládě zvolené v lednu 2015. V prosinci 2014 už bylo zřejmé, že předchozí vláda mele z posledního a že na cestě k moci je levicová strana Syriza. Guvernér řecké centrální banky, která je prodlouženou rukou ECB, „předpověděl“, že trhy čelí tlaku na likviditu, čímž naznačil, že po vítězství Syrizy se bankovní soustava stane nejistou – takové prohlášení by se dalo označit za nejapné, kdyby jeho cílem nebylo vyvolání útoku na banky. Než jsem se stal tehdy v únoru po volebním vítězství Syrizy ministrem financí, bankovní run už byl v plném proudu a akcie zažívaly volný pád. Důvodem bylo samozřejmě všeobecné povědomí, že Německo, jež se vehementně stavělo proti naší vládě, se chystá odvolat svůj souhlas, který ECB vyžadovala, aby mohla zachovat výjimky umožňující akceptaci řeckých zástav.
Um sich das Problem der EZB zu verdeutlichen, lohnt es, sich noch einmal die Behandlung der im Januar 2015 gewählten Regierung durch die Gläubiger anzusehen. Im Dezember 2014 war klar, dass die Vorgängerregierung am Ende und die linksgerichtete Syriza-Partei auf dem Weg an die Macht war. Der Gouverneur der griechischen Notenbank, eines Arms der EZB, „prognostizierte“ damals, dass die Märkte vor einer Liquiditätsverknappung stünden, was implizierte, dass ein Wahlsieg von Syriza das Bankensystem unsicher machen würde – eine hirnverbrannte Aussage, sofern sie nicht darauf abzielte, einen Bankensturm auszulösen. Als ich dann nach dem Wahlsieg von Syriza im Februar Finanzminister wurde, war der Bankensturm in vollem Gang und die Aktienkurse befanden sich im freien Fall. Grund hierfür war natürlich das allgemeine Wissen, dass Deutschland, das unsere Regierung vehement ablehnte, unmittelbar davorstand, die von der EZB benötigte Zustimmung zu den Ausnahmen zurückzuziehen, die der EZB die Annahme griechischer Sicherheiten erlaubte.