Ochromující utahování opasků, které naordinovali nikým nevolení byrokraté v Bruselu a Washingtonu, je nejen sociální katastrofou, ale i nebezpečnou hrozbou pro demokracii. Když lidé ztratí víru, že je ochrání demokratické instituce, uchýlí se k extremismu. Pokud se tedy nestane zázrak, pak časovaná bomba uvnitř nádherného ideálu poválečné Evropy každou chvíli vybuchne. Technokratická utopie narazila na své hranice. Fiskální unie – tedy větší nařízená jednota – může docela dobře představovat racionální odpověď na současnou finanční krizi, ale zároveň je to technokratická reakce, která by nijak nepřispěla k tomu, aby se Evropa stala demokratičtější, a s největší pravděpodobností by vyvolala vzplanutí extremismu. Zdá se, že technokracie může fungovat tak dlouho, dokud má většina lidí pocit, že z ní má hmotný prospěch, což v Evropě platilo téměř 50 let a v Číně to možná platí dodnes.
Von ungewählten Bürokraten in Brüssel oder Washington auferlegte lähmende wirtschaftliche Sparmaßnahmen sind nicht nur ein soziales Unglück, sondern bedrohen auch massiv die Demokratie. Wenn Menschen nicht mehr darauf vertrauen können, durch demokratische Institutionen beschützt zu werden, wenden sie sich dem Extremismus zu. Und so wird, wenn nicht ein Wunder geschieht, die Zeitbombe explodieren, die in der schönen Idee des Nachkriegseuropas verpackt ist. Die Grenzen des technokratischen Utopismus sind erreicht. Die Fiskalunion – also noch mehr auferlegte Einheit – mag zwar die rationale Antwort auf die aktuelle Finanzkrise sein, aber sie ist eine technokratische Antwort, die nicht zu mehr Demokratie in Europa beitragen würde und deshalb wahrscheinlich eine Gegenreaktion in Richtung Extremismus zur Folge hätte. Technokratie kann anscheinend dann funktionieren, wenn die meisten Menschen das Gefühl haben, materiell davon zu profitieren, wie es in Europa fast fünfzig Jahre lang der Fall war und vielleicht heute noch für China gilt.