Jedná se o investice soukromé i veřejné (uskutečňované například státními orgány) a mají původ ve třech různých skupinách zemí: v rozvíjejících se zemích, jako jsou Čína, Indie, Brazílie, Jižní Afrika, Malajsie a Jižní Korea, dále v ropných státech Perského zálivu a konečně v movitých vyspělých ekonomikách, například ve Spojených státech a některých evropských zemích. Příjem na hlavu v zemích původu investic je v průměru čtyřikrát vyšší než v zemích cílových. Cílem většiny těchto investic je produkce potravin a dalších plodin na vývoz ze zemí, v nichž se půda kupuje, a to ze zřejmého důvodu, že bohatší země dokážou za produkci více zaplatit. Cílem víc než 40 % takových záměrů je vyvážet potraviny do země původu investice – což ukazuje, že hlavní pohnutkou ke skupování půdy je potravinová bezpečnost. Organizace Oxfam International označuje některé z těchto obchodů za „uchvacování půdy“. Ve své vlastní zprávě Naše půda, naše životy uvádí, že komunity dotčené projekty Světové banky (SB) od roku 2008 podaly 21 formálních stížností dovolávajících se porušení jejich pozemkových práv. Oxfam s poukazem na rozsáhlé akvizice půdy, v jejichž důsledku došlo k přímému porušení práv, vyzvala SB, aby investice do nákupů půdy zmrazila, dokud nebudou nastaveny normy, které zajistí, aby o nich byly místní komunity předem informovány a měly možnost je odmítnout. Dále Oxfam chce, aby SB zajistila, že tyto prodeje půdy nebudou podrývat lokální ani národní potravinovou bezpečnost.
Die Investitionen erfolgen sowohl von privater als auch von öffentlicher Seite (etwa durch staatliche Unternehmen) und stammen aus drei unterschiedlichen Ländergruppen: Schwellenländer wie China, Indien, Brasilien, Südafrika, Malaysia und Südkorea; ölreiche Golfstaaten und wohlhabende entwickelte Volkswirtschaften wie die Vereinigten Staaten und mehrere europäische Länder. Das Pro-Kopf-Einkommen in den Ländern, aus denen diese Investitionen stammen, ist durchschnittlich viermal so hoch wie in den Ländern, in denen sie getätigt werden. Die meisten Investitionen zielen darauf ab, Nahrungsmittel oder andere Nutzpflanzen für den Export aus den Ländern zu produzieren, in denen das Ackerland gekauft wird und zwar aus dem naheliegenden Grund, dass reichere Länder mehr für die Erträge bezahlen können. Über 40% derartiger Projekte sind bestrebt, Nahrungsmittel in das Land zu exportieren, das die Investitionen getätigt hat – was darauf schließen lässt, dass Ernährungssicherung ein Hauptgrund für die Landkäufe ist. Oxfam International bezeichnet einige dieser Geschäfte als „Landgrabbing“: Die Investition in Pacht oder Kauf von Land, bei der Investoren die Rechte und Bedürfnisse ländlicher Bevölkerungsgruppen, die das Land bearbeiteten oder dort lebten, ignorieren. Aus dem Oxfam-Bericht Our Land, Our Livesgeht hervor, dass Gemeinschaften, die von Projekten der Weltbank betroffen waren seit 2008 in 21 Fällen formelle Beschwerde gegen Vorhaben eingereicht haben, die ihrer Ansicht nach gegen ihre Landrechte verstoßen. Oxfam hat die Aufmerksamkeit auf großflächige Land-Akquisitionen gelenkt, die unmittelbar mit Rechtsverletzungen verbunden waren und die Weltbank aufgefordert, Investitionen in Landgeschäfte auf Eis zu legen, bis sie Standards setzen kann, die dafür sorgen, dass lokale Gemeinschaften vorab informiert werden und die Möglichkeit haben, die Landkäufe abzulehnen. Oxfam fordert die Weltbank außerdem auf, dafür zu sorgen, dass diese Landgeschäfte weder die lokale noch die nationale Ernährungssicherheit bedrohen.