D nům, zemědělcům a členským státům. Zadruhé požaduje nové mechanismy pro vypořádání se s nestálostí trhů poté, co krize v produkci mléčných výrobků v roce 2009 upozornila na nedostatky současných nástrojů. A na závěr se zaměřuje na politiku rozvoje venkova a větší roli, kterou musí sehrát v modernizaci evropských zemědělských podniků. Společná zemědělská politika (SZP) je tradičně jedním z ústředních pilířů politiky EU. Jako skutečně „společná“ politika financovaná primárně z rozpočtu EU místo ze státních pokladen bude tato politika v období let 2007 až 2013 tvořit 34 % výdajů EU. Komisař s tímto portfoliem má na starosti různé prvky veřejné podpory, jako jsou přímé platby zvyšující příjmy zemědělců, a tak zajišťující jejich obživu. Musí ale také dohlížet na zabezpečení potravin v kontextu náročných výrobních standardů, blahobytu a rozvoje venkovských společenství a dbát na zachování slučitelnosti zájmů zemědělství a ochrany životního prostředí. Cílem komisaře Cioloşe je všechna tato očekávání během svého funkčního období naplnit a současně vzít v úvahu nové výzvy týkající se změny klimatu, ztráty biologické diverzity a nedostatku vody.
Für die GAP hat er sich drei vorrangige Ziele gesteckt. Zweitens strebt er neue Verfahren zur Beherrschung von Marktschwankungen an, nachdem die Milchkrise von 2009 Defizite des aktuellen Instrumentariums hat deutlich werden lassen. Drittens wird seine Aufmerksamkeit der Politik zur Entwicklung des ländlichen Raums gelten, die eine größere Rolle bei der Modernisierung der landwirtschaftlichen Betriebe in der EU spielen soll. Die gemeinsame Agrarpolitik (GAP) ist seit jeher einer der zentralen Pfeiler der EU-Politik. Sie ist insofern eine wirklich „gemeinsame“ Politik, als sie nicht in erster Linie aus den nationalen Haushalten finanziert wird, sondern aus dem EU-Haushalt selbst. 34 % der EU-Ausgaben entfallen auf die GAP (Zeitraum 2007 bis 2013). Der für dieses Ressort zuständige Kommissar gewährt über verschiedene Kanäle öffentliche Finanzhilfen, zum Beispiel in Form von Direktzahlungen zur Existenzsicherung von Landwirten. Er muss jedoch auch die Lebensmittelsicherheit vor dem Hintergrund der hohen europäischen Produktionsstandards im Auge behalten sowie das Wohlergehen und die Entwicklung ländlicher Gemeinschaften. Gleichzeitig muss er dafür sorgen, dass die Anliegen der Landwirtschaft und des Umweltschutzes miteinander vereinbar bleiben.