V takovém případě by spotřebitelé platili 0,16 dolaru za energii z uhlí i ze slunce. Dodavatelé by pak přešli na nízkouhlíkovou sluneční energii. Přechod by však v tomto případě více než zdvojnásobil účet za elektřinu. Politikům se zavedení podobné daně příčí, neboť se obávají politických důsledků. Tento fakt ve Spojených státech už léta brání pokroku směrem k nízkouhlíkové ekonomice. Několik evropských zemí nicméně úspěšně zavedlo mechanismus výkupních cen, který představuje jádro politicky přijatelného dlouhodobého řešení. Systém výkupních cen nezdaňuje energetický zdroj s vysokými uhlíkovými emisemi, ale raději dotuje nízkouhlíkový zdroj. V našem případě by vláda platila sluneční elektrárně dotaci ve výši 0,10 dolaru za kilowatthodinu, aby vyrovnala rozdíl mezi spotřebitelskou cenou 0,06 dolaru a výrobními náklady 0,16 dolaru.
In diesem Fall würden die Verbraucher 16 Cent pro Kilowattstunde bezahlen – egal, ob für Kohle- oder Solarstrom. Die Versorger würden dann auf kohlenstoffarmen Solarstrom umstellen. Die Umstellung würde in unserem Beispiel allerdings die Stromrechnung mehr als verdoppeln. Die Politiker mögen solche Steuern nicht, weil sie Angst haben, dafür politisch abgestraft zu werden. Dies behindert in den USA den Fortschritt hin zu einer kohlenstoffextensiven Volkswirtschaft seit vielen Jahren. Etliche europäische Länder haben dagegen mit Erfolg die Idee einer „Einspeisevergütung“ umgesetzt, die den Kern einer langfristigen, politisch akzeptablen Lösung bietet. Eine Einspeisevergütung subventioniert die kohlenstoffarme Energiequelle, statt die kohlenstoffreiche zu besteuern. In unserem Beispiel müsste die Regierung dem Betreiber des Solarkraftwerks eine Subvention von 10 Cent pro Kilowattstunde zahlen, um die Differenz zwischen dem Verbraucherpreis von 6 Cent und den Produktionskosten von 16 Cent auszugleichen.