Například hlasy, které hrozily útokem na náš dům, jsem se naučila interpretovat jako můj vlastní strach a nejistotu ve světě spíše než jako skutečné, objektivní nebezpečí. Na začátku jsem jim věřila. Třeba si pamatuju, jak jedné noci sedím na stráži před ložnicí mých rodičů, abych je ochránila před hrozbami těch hlasů, které se mi jevily jako reálné. Často jsem zraňovala sama sebe, takže byla většina příborů v domě poschovávaná, a proto jsem se ozbrojila plastovou vidličkou, jaká se používá na pikniky, a sedla si před dveře, svírala ji a byla jsem připravená vyskočit, pokud se něco stane.
Wenn die Stimmen etwa drohten, mein Zuhause anzugreifen, lernte ich das als mein eigenes Angstgefühl und Unsicherheit in der Welt zu interpretieren anstatt als eine aktuelle, objektive Gefahr. Anfangs hätte ich ihnen geglaubt. Ich erinnere mich etwa, dass ich eines Nachts vor dem Zimmer meiner Eltern Wache hielt, um sie vor dem zu beschützen, was ich als echte Bedrohung durch die Stimmen empfand. Da ich so ein großes Problem mit selbstverletzendem Verhalten hatte, war das meiste Besteck im Haus versteckt worden, daher bewaffnete ich mich schließlich mit einer Plastikgabel, eine Art Picknickbesteck, und vor dem Zimmer sitzend umklammerte ich es und wartete darauf, in Aktion zu treten, falls etwas passieren sollte.