Takové je hartusení nemnoha přátel, již Putinovi zbývají – Huga Cháveze z Venezuely, Mahmúda Ahmadínedžáda z Íránu a Aljaksandra Lukašenky z Běloruska. V Rusku roste povědomí o tom, že Putin urážkami a zastrašováním všech poškozuje ruské zájmy. Dostává svou zemi do izolace mezi vyděděnce světa; a co je horší, získal jen málo. Když se Putin stal v roce 2000 prezidentem, za svou zahraničněpolitickou prioritu označil vstup do Světové obchodní organizace. V tom neuspěl, neboť podlehl přízemním ochranářským zájmům a zavedl embargo v oblasti dřeva proti Finsku a Švédsku a v oblasti ryb proti Norsku a různá zemědělská embarga proti Litvě, Ukrajině, Moldavsku, Gruzii a dalším zemím. Ruská zahraniční politika hledí na zájmy státem ovládaných podniků, zejména Gazpromu, který s mnoha cizími státy a společnostmi uzavřel smlouvy o monopolních dodávkách.
Dies sind ist die Schwadroniererei der wenigen verbleibenden Freunde Putins – Venezuelas Hugo Chavez, Irans Mahmoud Ahmadinedschad und Weißrusslands Alexander Lukaschenko. Im eigenen Land wächst das Bewusstsein, dass Putin, indem er jeden beleidigt und einschüchtert, Russlands Interessen schadet. Er führt sein Land in die Isolation unter den Unberührbaren der Welt, und schlimmer noch: Er hat damit kaum etwas erreicht. Als Putin im Jahr 2000 Präsident wurde, nannte er als seine außenpolitische Priorität den Beitritt zur Welthandelsorganisation. Er ist damit gescheitert, weil er kleinlichen protektionistischen Interessen nachgab und ein Holzembargo gegen Finnland und Schweden, ein Fischembargo gegen Norwegen und verschiedene landwirtschaftliche Embargos gegen Litauen, die Ukraine, Moldau, Georgien und andere verhängte. Russlands Außenpolitik konzentriert sich auf die Interessen seiner staatlich beherrschten Großkonzerne, insbesondere von Gazprom, das Verträge mit vielen ausländischen Ländern und Unternehmen über Monopollieferungen abgeschlossen hat.