Když si ale člověk pojednání pozorně přečte, je jasné, že Reinhartová a Rogoff si 90 % hranici vybrali téměř náhodně. Rozhodli se, bez jakéhokoli vysvětlení, rozdělit poměry zadlužení k HDP do následujících kategorií: do 30 %, 30-60 %, 60-90 % a nad 90 %. A ukazuje se, že tempa růstu klesají ve všech těchto kategoriích, neboť poměr zadlužení k HDP se zvyšuje, jen k tomu v poslední kategorii dochází poněkud silněji. Dále je tu také otázka reverzní kauzality. Poměry zadlužení k HDP obvykle narůstají v zemích s ekonomickými nesnázemi. Je-li součástí příčin to, že vyšší poměr zadlužení k HDP koresponduje s nižším hospodářským růstem, máme už méně důvodů si myslet, že by se země měly vyššímu poměru vyhýbat, neboť z keynesiánské teorie plyne, že fiskální úspory hospodářskou výkonnost neposilují, nýbrž podrývají.
Aber wenn man sich den Aufsatz aufmerksam durchliest, sieht man, dass die Autoren 90 Prozent der Zahlen fast willkürlich aufgenommen haben. Sie haben, ohne dies zu begründen, Verschuldungsquoten von 30 Prozent, 30 bis 60 Prozent, 60 bis 90 Prozent und über 90 Prozent gewählt. Und tatsächlich verlangsamt sich das Wachstum in allen dieser Kategorien, nur etwas mehr in der letzten. Und dann wäre da noch das Problem der umgekehrten Kausalität. Die Verschuldungsquote im Verhältnis zum Bruttoinlandsprodukt steigt bei Ländern, die sich in wirtschaftlichen Schwierigkeiten befinden. Wenn das auch ein Grund dafür ist, dass höhere Verschuldungsquoten niedrigerem Wirtschaftswachstum entsprechen, gibt es um so weniger Grund, zu denken, dass Länder eine höhere Quote vermeiden sollten, denn die keynesianische Theorie besagt, dass Sparmaßnahmen die Wirtschaftsleistung eher bremsen anstatt sie zu befeuern.