Dále platí, že propast v zaměstnanosti oproti USA není jediným problémem Evropy. Od poloviny 90. let v mnoha evropských zemích zpomalilo tempo růstu výstupu na odpracovanou hodinu – jde o klíčový faktor v pozadí růstu příjmů na hlavu –, zatímco v USA toto tempo vzrostlo, takže se otočil desítky let trvající vzorec. Mezi lety 2000 a 2004 se v USA hodinová produktivita práce zvýšila více než dvakrát rychleji než ve velkých ekonomikách eurozóny – 2,8% za rok oproti něco málo přes 1%. Proč tedy Evropané nedokázali udržet pokrok v obou základních prvcích růstu – zaměstnanosti a produktivitě – současně? Že je to možné, se ukázalo nejen v USA, ale také v dalších vyspělých ekonomikách mimo Evropu – v Austrálii, Kanadě a na Novém Zélandu – a nijak překvapivě v nových členských státech EU. Vysvětlení nespočívá v kapitálových výdajích, jež se obvykle k růstu produktivity váží. Tady mezi USA a velkými ekonomikami eurozóny nejsou žádné zásadní rozdíly. „Vysvětlení“ je tedy třeba hledat v tom, co ekonomové nazývají celková produktivita faktorů (TFP), souhrnu několika důležitých prvků, mimo jiné inovační aktivity, dobře fungující finanční soustavy připravené a ochotné podstupovat rizika a organizační pružnosti, která usnadňuje rozšiřování nových technologií. Hlavní výpadek v růstu TFP v Evropě byl za posledních deset let ve službách (kromě informačních a komunikačních technologií).
Auch ist die Beschäftigungslücke gegenüber den USA nicht Europas einziges Problem. Seit Mitte der 1990er Jahre hat sich die Wachstumsrate bei der Produktivität pro Arbeitsstunde – einem Schlüsselfaktor nach der Steigerung des Pro-Kopf-Einkommens – in den meisten europäischen Ländern verlangsamt, während sie in den USA zulegte und somit ein Jahrzehnte altes Muster umkehrte. Zwischen 2000 und 2004 stieg die stündliche Arbeitsproduktivität in den USA doppelt so schnell an wie in den großen Volkswirtschaften der Eurozone – um 2,8 % pro Jahr gegenüber knapp über 1 %. Warum konnten die Europäer zur gleichen Zeit die Verbesserungen bei den beiden Grundlagen für Wachstum – Beschäftigung und Produktivität – nicht aufrechterhalten? Dies war nicht nur in den USA möglich, sondern auch in anderen hoch entwickelten Wirtschaftsräumen außerhalb Europas – Australien, Kanada und Neuseeland – und, was nicht überraschte, in den neuen EU-Mitgliedsstaaten. Dies ist nicht mit dem Investitionsaufwand zu erklären, der normalerweise mit dem Produktivitätswachstum verbunden ist. Es gab hier keine großen Unterschiede zwischen den USA und den großen Volkswirtschaften der Eurozone. Damit bleibt als „Erklärung“ das, was Wirtschaftswissenschaftler als Gesamtfaktorproduktivität (GFP) bezeichnen, eine Zusammensetzung aus mehreren wichtigen Elementen, unter anderem Innovationsaktivitäten, ein gut funktionierendes Finanzsystem, das bereit und willens ist, Risiken einzugehen, und organisatorische Flexibilität, die die schnelle Verbreitung neuer Technologien erleichtert. In Europa hat der größte Verfall des GFP-Wachstums innerhalb des letzten Jahrzehnts im Dienstleistungsbereich stattgefunden (unter Ausnahme der Informations- und Kommunikationstechnologie).