Jednají o mnohem skromnějších opatřeních do roku 2025 či 2030, nazvaných Zamýšlené národně stanovené příspěvky (INDC). Například INDC Spojených států zavazují USA k tomu, že do roku 2025 sníží emise CO2 o 26-28 % oproti výchozí hladině roku 2005. Skutečnost, že bylo předloženo přes 150 INDC, představuje sice výrazný úspěch mezinárodních jednání o klimatu, většina odborníků si však klade otázku, zda úhrn všech těchto závazků postačuje na to, aby globální oteplování udržel pod dohodnutou úrovní ve výši 2º Celsia. Debatují například o tom, zda INDC dosáhnou do roku 2030 celkem 25% či 30% snížení a zda do té doby potřebujeme 25%, 30% nebo 40% snížení, abychom byli na správné cestě. Nejdůležitější otázka ale tkví v tom, jestli země splní své cíle k roku 2030 způsobem, který jim pomůže dosáhnout do roku 2070 nulových emisí (úplná dekarbonizace). Budou-li uskutečňovat pouze opatření zacílená na snížení emisí v krátkodobém horizontu, riskují, že své ekonomiky po roce 2030 zablokují na vysokých hladinách emisí. Stručně řečeno, zásadní otázkou není rok 2030, ale co se bude dít po něm. Existují důvody k obavám.
Sie verhandeln über viel bescheidenere Schritte bis 2025 oder 2030, nämlich über beabsichtigte national bestimmte Beiträge (INDCs, Intended Nationally Determined Contributions). Der INDC der Vereinigten Staaten beispielsweise verpflichtet das Land dazu, bis 2025 die CO2-Emissionen im Vergleich zu 2005 um 26-28% zu reduzieren. Obwohl die Tatsache, dass über 150 INDCs eingereicht wurden, eine wichtige Errungenschaft der internationalen Klimaverhandlungen ist, fragen sich die meisten Experten, ob diese Verpflichtungen insgesamt genügen, um die globale Erwärmung unterhalb der vereinbarten Grenze von 2º Celsius zu halten. Beispielsweise wird diskutiert, ob die INDCs bis 2030 zu einer Reduktion von 25% oder eher 30% führen und ob wir bis dahin 25%, 30% oder 40% Emissionseinsparung brauchen, um das Ziel zu erreichen. Aber das wichtigste Thema ist, ob die Länder ihr Ziel für 2030 auf eine Art erreichen, die bis 2070 zu einer Nullemission führt, also zu vollständiger Dekarbonisierung. Ergreifen sie lediglich Maßnahmen zur kurzfristigen Emissionsreduzierung, riskieren sie, dass ihre Volkswirtschaften nach 2030 weiterhin hohe Mengen Treibhausgase ausstoßen. Das entscheidende Thema ist also nicht das Jahr 2030, sondern das, was danach passiert. Es gibt Gründe zur Sorge.