Tento argument byl přijat a SGP se údajně stal „inteligentnějším“ – například povolením, aby se rozpočtové schodky očišťovaly o vlivy hospodářského cyklu, doplněním střednědobých výdajových cílů a zavedením únikových klauzulí. Nová pravidla však evidentně vyžadují silnou instituci, která je bude interpretovat a jejíž názor budou všichni akceptovat. Ověřování, zda se určitý rozpočet nachází pod hranicí 3% HDP stanovenou SGP, je možná jednoduché, avšak v otázce, zda by se vliv hospodářského cyklu měl stanovit na 0,5% nebo na 0,8% HDP, případně zda určitá země dodržuje své střednědobé výdajové cíle, mohou panovat odůvodněné neshody. Poslední slovo má mít komise, a tím zajišťovat důvěryhodnost a důslednost pravidel. Zdá se však, že tento souboj prohrála už v prvním kole. Samozřejmě by se dalo tvrdit, že SGP je potřeba uložit k ledu, poněvadž úsporná opatření nemají význam v situaci, kdy eurozóně hrozí deflace. O tom by však měla rozhodnout komise, nikoliv fiskálně pochybné členské země. Dalším problémem pro Evropu je pes, který sice štěká, ale nemá k tomu důvod. To je případ Velké Británie, která byla požádána, aby zaplatila dodatečný příspěvek do rozpočtu EU ve výši přibližně dvou miliard eur (což se rovná zaokrouhlovací chybě v celkovém britském rozpočtu).
Dieses Argument wurde akzeptiert, und der Pakt wurde dann vorgeblich „intelligenter“ gemacht, indem man beispielsweise die konjunkturelle Bereinigung der Haushaltsdefizite gestattete, mittelfristige Ausgabeziele hinzufügte und Ausnahmeregeln einführte. Doch bedürfen die neuen Regeln ganz offensichtlich der Auslegung durch eine starke Institution, deren Urteil von allen akzeptiert wird. Zu prüfen, ob ein Haushalt unter der Defizitgrenze von 3% vom BIP liegt, mag unkompliziert sein, doch es kann begründete Uneinigkeit darüber geben, ob die konjunkturelle Bereinigung auf 0,5% oder 0,8% vom BIP geschätzt werden sollte oder ob ein Land sein mittelfristiges Ausgabeziel einhält. Hier sollte eigentlich die Kommission das letzte Wort haben und so die Glaubwürdigkeit und einheitliche Anwendung der Regeln gewährleisten. Doch sie scheint diesen Kampf schon in der ersten Runde verloren zu haben. Natürlich lässt sich argumentieren, dass der Stabilitätspakt abgeschafft gehört, weil Sparpolitik keinen Sinn ergibt, wenn der Eurozone eine Deflation droht. Das aber sollte die Kommission entscheiden und nicht Mitgliedsländer mit einer fragwürdigen Haushaltspolitik. Das andere Problem für Europa ist ein Hund, der grundlos anschlägt: das Vereinigte Königreich, das aufgefordert wurde, einen zusätzlichen Beitrag zum EU-Haushalt von rund zwei Milliarden Euro zu zahlen (was einem Rundungsfehler des britischen Haushalts entspricht).