Většina rozvojových zemí tvrdí, že kořeny problému tkví v obstarávání kapitálu, kdy investoři raději zaplňují svá infrastrukturální portfolia projekty s nízkým rizikem a pojišťovny a banky čelí přehnaně restriktivním regulacím. Země OECD, jako je Německo, na to reagují tvrzením, že problémem je nedostatek aktiv vhodných pro investice; k dispozici jednoduše není dost projektů vhodných k bankovnímu financování. Obě vysvětlení jsou v podstatě správná – ale žádné z nich není úplné. Je načase, aby si vedoucí asijští představitelé uvědomili, že nedostatek soukromých financí určených na infrastrukturální projekty nelze redukovat na jeden, ba ani na dva problémy, a měli by vyvinout souhrnná řešení, která postihnou tento problém v celé šíři. To vyžaduje za prvé a především opuštění názoru, že infrastrukturální aktiva zapadají do paradigmatu tradičních tříd aktiv, jako jsou akcie, dluhopisy či nemovitosti.
Die meisten Entwicklungs- und Schwellenländer argumentieren, das Problem bestehe in der Beschaffung von Kapital, da die Investoren es vorzögen, ihre Infrastruktur-Portfolios mit risikoarmen Projekten zu füllen, und Versicherungen sowie Banken zu stark reguliert seien. OECD-Länder wie Deutschland entgegnen, das Problem sei der Mangel an investitionswerten Gütern und bankfähigen Projekten. Tatsächlich sind beide Erklärungen richtig – aber keine von ihnen ist vollständig. Es wird Zeit für die asiatischen Politiker zu erkennen, dass der Mangel an privater Finanzierung für Infrastrukturprojekte nicht auf ein oder zwei Probleme reduziert werden kann. Es müssen umfassende Lösungen entwickelt werden, die den gesamten Umfang des Problems berücksichtigen. Dazu muss in erster Linie die Ansicht aufgegeben werden, Infrastrukturgüter ließen sich mit traditionellen Anlageklassen wie Aktien, Anleihen oder Immobilien gleichsetzen.