Z této situace se nepozorovaně vyvinula jistá forma morálního rasismu, která tvrdila, že si bílí Evropané zaslouží liberální demokracii, zatímco lidé z odlišných kultur si na ni musí počkat. Afričtí diktátoři se mohli dopouštět ohavných věcí, avšak u mnoha evropských intelektuálů se přesto nesetkali s odsouzením, jelikož kritika jako by v sobě obsahovala i kulturní aroganci. Nizozemsko, kde jsem se narodil, bylo možná diskusí o multikulturalismu rozděleno víc než kterákoliv jiná země. Vražda režiséra Thea van Gogha islamistickým atentátníkem před dvěma a půl lety vyvolala trýznivou debatu o zdejší zakořeněné kultuře tolerance a snadném přístupu uchazečů o azyl do země. Již dávno před příchodem muslimských „gastarbeiterů“ v 60. a 70. letech byla nizozemská společnost v jistém smyslu „multikulturní“ v tom, že se členila na protestantské, katolické, liberální a socialistické „pilíře“, z nichž každý měl vlastní školy, nemocnice, televizní stanice, noviny a politické strany. Když se ze zahraničních dělníků z Maroka a Turecka stali de facto přistěhovalci, začali někteří lidé bojovat za vytvoření dalšího, muslimského pilíře.
Still und heimlich entwickelte sich dies zu einer Form des moralischen Rassismus, wonach weiße Europäer eine liberale Demokratie verdient hätten, während Menschen anderer Kulturen darauf warten müssten. Afrikanische Diktatoren mögen Fürchterliches anrichten, aber irgendwie wurden sie nicht zur Zielscheibe der Verachtung vieler europäischer Intellektueller, denn Kritik implizierte kulturelle Arroganz. Die Niederlande, wo ich geboren wurde, sind vielleicht mehr als jedes andere Land durch die Debatte um den Multikulturalismus gespalten. Der Mord an dem Filmemacher Theo van Gogh vor zweieinhalb Jahren durch einen islamistischen Attentäter hat eine kontroverse Debatte über die im Land tief verankerte Kultur der Toleranz und der offenen Asylpolitik ausgelöst. Schon lange bevor in den 1960er und 1970er Jahren muslimische Gastarbeiter nach Holland kamen, war die Gesellschaft im Land insofern „multikulturell“, als sie auf protestantischen, katholischen, liberalen und sozialistischen „Säulen“ beruhte. Jede dieser Gemeinschaften verfügte über ihre eigenen Schulen, Krankenhäuser, TV-Sender, Zeitungen und politischen Parteien. Als die Gastarbeiter aus Marokko und der Türkei de facto zu Immigranten wurden, begann man sich mancherorts für die Errichtung einer zusätzlichen muslimischen Säule zu engagieren.