Není třeba zdůrazňovat, že rozvojové státy a země rozvíjejících se trhů už na vyspělé státy nehledí jako dřív. Poznámka ředitele jedné těžební společnosti z rozvojové země však vystihla ducha této změny. Když si jistý rozvojový expert upřímně zoufal, že kvůli neférovým obchodním smlouvám a neplněným příslibům pomoci přišly vyspělé země o svou mravní autoritu, odvětil úsečně: „Západ nikdy žádnou mravní autoritu neměl.“ Kolonialismus, otrokářství, rozštěpení Afriky na malé státy a dlouhá historie kořistění z cizích zdrojů mohou být sice pro pachatele záležitosti daleké minulosti, ale pro ty, kdo v důsledku trpěli, tomu tak není. Posun v debatě oproti setkání před pouhým rokem působí dramaticky: teorii stékajícího bohatství už nikdo ani nezmiňuje a jen málokdo je ochoten tvrdit, že existuje úzká shoda mezi společenskými přínosy a soukromými odměnami.
Es bedarf kaum der Erwähnung, dass die Entwicklungs- und Schwellenländer die hoch entwickelten Länder nicht länger so betrachten wie einst. Doch eine Bemerkung der Führungskraft eines Bergbau-Unternehmens aus einem Entwicklungsland fängt den Geist des Wandels ein. Auf die von Herzen kommende Verzweiflung eines Entwicklungsexperten, dass unfaire Handelsverträge und gebrochene Hilfszusagen die entwickelten Länder ihre moralische Autorität gekostet hätten, entgegnete er: „Der Westen hatte nie irgendeine moralische Autorität.“ Kolonialismus, Sklaverei, die Aufsplitterung Afrikas in kleine Länder und eine lange Geschichte der Rohstoffausbeutung mögen für die Täter eine längst vergangene Angelegenheit sein, aber nicht für die, die infolgedessen litten. Die Verlagerung der Debatte selbst gegenüber dem letzten Jahr scheint dramatisch: Niemand erwähnt mehr die Vorstellung einer „Trickle-down-Ökonomie“, und kaum jemand ist bereit, zu argumentieren, dass eine weitgehende Kongruenz zwischen gesellschaftlichem Beitrag und privater Belohnung bestehe.