Reakcí na asymetrické šoky a rozdíly v produktivitě měly být úpravy reálného (o inflaci očištěného) měnového kurzu, což znamená, že ceny na okraji eurozóny měly oproti Německu a severní Evropě klesnout. Vzhledem k neoblomnému postoji Německa k inflaci – jeho ceny stagnovaly – však mohlo k úpravám dojít pouze za cenu dusivé deflace jinde. V obvyklém případě to znamenalo bolestnou nezaměstnanost a oslabení odborů; největší zátěž úprav nesly na svých bedrech nejchudší země a zejména zaměstnanci v těchto zemích. Plán na podnícení konvergence jednotlivých členských států eurozóny tedy ošklivě ztroskotal a rozdíly mezi zeměmi i uvnitř nich se prohlubují. Tento systém nemůže a ani nebude dlouhodobě fungovat: demokratická politika zajistí jeho krach.
Als Antwort auf asymmetrische Schocks und Produktivitätsdivergenzen hätten die realen (inflationsbereinigten) Wechselkurse angepasst werden müssen, was bedeutet, dass die Preise am Rand der Eurozone verglichen mit denen in Deutschland und Nordeuropa hätten fallen müssen. Da sich Deutschland – bei stagnierenden Preisen – aber einer Inflation verweigerte, konnte die Anpassung nur durch eine schmerzhafte Deflation in anderen Ländern stattfinden. Typischerweise bedeutete dies Arbeitslosigkeit und eine Schwächung der Gewerkschaften, womit die ärmsten Länder der Eurozone und insbesondere die dortigen Arbeitnehmer den Großteil der Anpassungslast zu tragen hatten. Also ist der Plan, die Konvergenz zwischen den Ländern der Eurozone zu fördern, kläglich gescheitert. Im Gegenteil: Die Ungleichheit innerhalb der Länder und zwischen ihnen ist noch gewachsen. Langfristig kann und wird dieses System nicht funktionieren. In einer Demokratie ist es zum Scheitern verurteilt.