Opožděné zavedení programu kvantitativního uvolňování Evropskou centrální bankou bylo vítaným krokem vpřed, avšak nesmírně destruktivní rozhodnutí politiků uzavřít – zjevně z politických důvodů – bankovní soustavu jedné členské země je mnohem větším krokem vzad. A nikdo nemluví o skutečné fiskální a politické unii, ačkoliv si nikdo neumí představit, že by Evropská měnová unie mohla za stávající situace přežít. Politické škody zatím pokračují: ne všechny protestní strany jsou tak proevropské jako vládnoucí řecká Syriza. A domácí politiku pokřivuje neschopnost centristických politiků řešit znepokojení voličů z hospodářské politiky eurozóny a jejího demokratického deficitu. Panují totiž obavy, že by se takové kroky rovnaly nevyslovené podpoře skeptiků, což je tabu. A tak se francouzský socialistický prezident François Hollande odvolává na Jeana-Baptiste Saye, když tvrdí, že nabídka vytváří vlastní poptávku, zatímco Marine Le Penová z krajně pravicové Národní fronty pochvalně cituje Paula Krugmana a Josepha Stiglitze. Není divu, že se voliči z dělnických vrstev přiklánějí k její straně.
Das verspätete Bekenntnis der Europäischen Zentralbank zur quantitativen Lockerung war ein willkommener Schritt in die richtige Richtung, doch der enorm destruktive Beschluss der politischen Entscheidungsträger das Bankensystem eines Mitgliedslandes auszuschalten – und zwar wie es scheint aus politischen Gründen – ist ein deutlich größerer Rückschritt. Und niemand redet über eine echte fiskalische und politische Union, obwohl sich keiner vorstellen kann, dass die Währungsunion in ihrer jetzigen Form überleben kann. In der Zwischenzeit vergrößert sich der angerichtete politische Schaden weiter: Nicht alle Protestparteien sind so proeuropäisch ausgerichtet wie die in Griechenland regierende Syriza-Partei. Und die innenpolitische Lage wird durch die Unfähigkeit der gemäßigten Politiker verzerrt, auf die Sorgen der Wähler über Wirtschaftspolitik und Demokratiedefizit der Eurozone einzugehen. Das zu tun, so die Befürchtung, würde auf eine stillschweigende Unterstützung der Skeptiker hinauslaufen, und das ist tabu. Daher beruft sich in Frankreich der sozialistische Präsident François Hollande auf Jean-Baptiste Say und argumentiert, dass ein bestehendes Angebot seine eigene Nachfrage schafft, während Marine Le Pen von der rechtsextremen Nationalen Front beifällig Paul Krugman und Joseph Stiglitz zitieren darf. Kein Wunder, dass die Wähler aus der Arbeiterschaft sich Le Pens Partei zuwenden.