I ve vztahu k íránskému jadernému programu zmařila úspěšné politické směřování neschopnost rozdělené Evropy podepřít svou diplomacii citelnými sankcemi. Nenajdou-li Evropané ochotu zaplatit hospodářskou cenu, nebudou příliš důvěryhodní při snaze přesvědčit Spojené státy, aby se neuchylovaly k vojenským úderům. Ve vztahu k Rusku EU neustále podceňuje svou sílu a nadhodnocuje moc Kremlu prezidenta Vladimíra Putina, čímž Rusku umožňuje stupňovat jeho výbojnost. Některé členské státy považují Rusko za hrozbu, kterou je třeba „zlehka zadržovat“. Jiné upřednostňují „plíživou integraci“, která Rusko sváže s evropskými způsoby. Tato zmatečnost dává Rusku možnost lovit jednotlivé členské státy uzavíráním dlouhodobých energetických dohod a současně oslabovat EU v záležitostech od budoucnosti Kosova po šíření jaderných zbraní. Lídři EU rádi hovoří o „účinném multilateralismu“, sami ale své hodnoty či zájmy v multilaterálních institucích, jako je Organizace spojených národů, příliš účinně nehájí. Jestliže se evropské země ve věci Kosova, Dárfúru a Íránu nesjednotí a nebudou trvat na svém, riskují, že skončí vyšachovány stranou, byť by měly určovat směr.
Sogar in der Frage des iranischen Atomprogramms wurde ein politischer Erfolg aufgrund eines uneinigen Europas verhindert, das nicht in der Lage war, seine Diplomatie mit scharfen Sanktionen zu untermauern. Wenn die Europäer nicht bereit sind, einen ökonomischen Preis zu bezahlen, wird es ihnen an Glaubwürdigkeit mangeln, die USA davon zu überzeugen, von Militärschlägen Abstand zu nehmen. Im Hinblick auf Russland unterschätzt die EU permanent ihre eigene Stärke und überschätzt die Macht des Kremls unter Präsident Wladimir Putin, was Russland ein zunehmend martialisches Auftreten erlaubt. Manche EU-Mitglieder sehen Russland als Bedrohung, die man „sanft eindämmen“ muss. Andere wiederum favorisieren einen Prozess der „schleichenden Integration“, um Russland in das europäische Gefüge einzubinden. Aufgrund dieser Uneinigkeit pickt sich Russland dann einerseits einzelne EU-Mitgliedsländer heraus und schließt mit ihnen langfristige Energielieferverträge ab und untergräbt die EU andererseits bei Fragen wie der Zukunft des Kosovo bis hin zur Weiterverbreitung von Atomwaffen. Die EU-Führungsspitzen sprechen gerne von „effektivem Multilateralismus“, sind aber selbst wenig effektiv, wenn es darum geht, ihre Werte oder Interessen in multilateralen Institutionen wie der UNO zu verteidigen. Ob Kosovo, Darfur oder Iran: Wenn die europäischen Länder nicht geeint auftreten und sich behaupten, laufen sie Gefahr, ausmanövriert zu werden, wenn sie eigentlich die Vorreiterrolle spielen sollten.