Zdá se, že neexistuje způsob, jak by politický lídr mohl opustit scénu důstojně. Avšak i tehdy, když dojde ke „spořádanému přechodu“ – což je výraz, který se v současnosti ve vztahu k Tonymu Blairovi a Gordonu Brownovi často používá –, doprovází jej žal nebo alespoň bolest. Politický úřad, jak se zdá, je návykovější než heroin. Zbavit se návyku neznamená pouze přijít o výhody a určitý životní styl, ale rovněž ztratit moc. Ta sice může být v globalizovaném světě čím dál iluzornější, ale jde o iluzi, již s námi sdílejí ostatní, a čím dále s ní člověk žije, tím víc tvoří okruh lidí kolem něj ti, kdo jsou s tímto přesvědčením zajedno. Návyk na politický úřad je vždycky znepokojivý, neboť demokracie se proměňují v autokracie tehdy, když lídři přestávají uznávat meze své moci. Na počátku je odtrženost, po níž následuje přesvědčení, že já jediný vím, co je správné a dobré.
Es scheint, dass es für politische Führer unmöglich ist, mit Anmut aus dem Amt zu scheiden. Selbst wenn es einen „geordneten Übergang“ gibt – eine in Bezug auf Tony Blair und Gordon Brown derzeit häufig verwendete Formulierung – geht dieser mit Kummer, oder zumindest mit Schmerz einher. Ein politisches Amt, so scheint es, macht süchtiger als Heroin. Es aufzugeben, bedeutet nicht nur die Unbill des Verlustes von Vergünstigungen und eines gewissen Lebensstils, sondern auch den Verlust von Macht. Nun mag Macht in einer globalisierten Welt zunehmend eine Illusion sein, aber es ist eine Illusion, die man mit anderen teilt – und je länger man die Macht innehat, desto mehr besteht das eigene Umfeld aus Leuten, die diese Vorstellung teilen. Die Sucht nach dem politischen Amt ist immer bedenklich, da Demokratien sich in Autokratien verwandeln, wenn ihre Führer aufhören, die Grenzen ihrer Macht anzuerkennen. Am Anfang steht Abgehobenheit, gefolgt von dem Glauben, man sei der Einzige, der wisse, was gut und was schlecht sei.