Vážné zvraty, které poznamenaly několik posledních let jeho vztahu se Západem (hrozba sankcí za nespolupracování s haagským válečným tribunálem, zadržování pomoci ze Západu – programy EU, Partnerství pro mír, atd.), tento hořký antagonismus jen odrážejí a posilují. Rozhodně však nelze tvrdit, že Tudjmanův styl byl nereprezentativní. Chorvatsko se díky úrovni svého hospodářství a zeměpisné poloze mohlo dostat mezi přední kandidáty na členství v Evropské unii; to by ovšem jeho politická a společenská elita musela usoudit, že je to pro zemi výhodné. Místo toho vede absence opozice k širokému konsensu, kde přivírání očí nad západním hodnotami maskuje základní sebeuspokojení s věcmi tak, jak jsou nebo jak bývaly.
Einige Aktionen, die die letzten Jahre seines Auftretens gegenüber dem Westen charakterisieren, reflektieren diesen bitteren Antagonismus. Beispiele dafür sind die Androhung von Sanktionen, weil sich das Kriebsverbrechertribunal in Hague nicht kooperativ genug zeigte oder auch die Abweisung von EU-Hilfeprogrammen und des Programmes „Partnerschaft für den Frieden“ der Nato. Es wäre ein Fehler, sich vorzustellen, der Stil Tudjmans wäre völlig unrepräsentativ gewesen. Die Wirtschaft Kroatiens und die traditionelle Anbindung zu Europa hätten das Land zu einem ersten Kandidaten für die europäische Integration gemacht, hätte die politische und soziale Elite nur einen Blick für das Vorteilhafte darin gehabt. Statt dessen zeigt eine fehlende Opposition zu Tudjman einen breiten Konsens auf, der den Reiz der westlichen Werte mit fundamenteller Selbstzufriedenheit zu verstecken versucht.