Proč jsem ji poslal domů? A pak, v té nejhorší chvíli: Proč jsem udělal tak hloupou chybu? Proč jsem šel na medicínu? Pomalu ale jistě, mě to přešlo. Začal jsem se cítit trochu líp. A jednoho zamračeného dne, jsem uviděl průrvu v mračnech, kudy prosvítalo slunce a přemýšlel jsem, možná bych se mohl znovu cítit lépe. A předsevzal jsem si že pokud zdvojím svoji snahu být perfektní a nikdy neudělám další chybu, Ať ty hlasy přestanou. A také přestaly.
Und dann in meinen schlimmsten Momenten: Wie konnte ich so einen dummen Fehler machen? Warum bin ich in die Medizin gegangen? Langsam aber sicher legte es sich. Ich begann mich besser zu fühlen. Und dann an einem bewölkten Tag, war da ein Loch in den Wolken und die Sonne brach hervor und ich sagte mir vielleicht kann ich mich wieder besser fühlen. Und ich handelte mit mir aus, dass falls ich meine Bemühungen zur Perfektion verdoppelte und niemals wieder einen Fehler beging, dass die Stimme verstummen könnte. Und sie tat es.