Tento přístup si však zaslouží seriózní výzkum, zejména s ohledem na omezení pařížské klimatické dohody. Co přesně by se tedy mělo zkoumat? Navržena byla řada metod atmosférického inženýrství. Nejdiskutovanější proces čerpá inspiraci z přírody. Když v roce 1991 vybuchla sopka Mount Pinatubo, dostalo se do stratosféry přibližně 15 milionů tun oxidu siřičitého – ten reagoval s vodou a vytvořil mlžnou vrstvu, která se rozšířila po celé zeměkouli. Roztroušení a pohlcení dopadajícího slunečního světla mělo za následek ochlazování povrchu zeměkoule po dobu téměř dvou let. Tento efekt bychom mohli napodobit aplikací aerosolu do stratosféry – v podstatě bychom tam vystřelili materiál typu oxidu siřičitého nebo sazí.
Trotzdem verdient es eingehende Untersuchung, vor allem angesichts der Grenzen des Klimaabkommens von Paris. Was genau sollte untersucht werden? Im Bereich des atmosphärischen Geo-Engineering sind viele Methoden vorgeschlagen worden. Das Verfahren, über das am meisten gesprochen wird, hat die Natur zum Vorbild. Beim Ausbruch des Vulkans Pinatubo im Jahr 1991 sind rund 15 Millionen Tonnen Schwefeldioxid in die Atmosphäre geblasen worden, das sich in Verbindung mit Wasser als nebelige Schicht um die Erde gelegt hat. Dieser Schleier hat das einfallende Sonnenlicht zerstreut und absorbiert und die Erdoberfläche fast zwei Jahre lang gekühlt. Wir könnten diesen Effekt durch das Einbringen von Aerosolen in die Stratosphäre nachahmen – im Wesentlichen, indem Stoffe wie Schwefeldioxid oder Ruß in die Stratosphäre eingebracht werden.