Země bohaté na přírodní zdroje navíc zhusta nerealizují strategie udržitelného růstu. Nechápou, že pokud své bohatství opětovně nevloží do produktivních investic nad zemským povrchem, ve skutečnosti vlastně chudnou. Problém ještě zhoršuje pošramocená politika, poněvadž střety o přístup k rentám ze zdrojů plodí zkorumpované a nedemokratické vlády. Proti všem těmto neduhům známe protilátky: nízký směnný kurz, stabilizační fond, pečlivé investování příjmů z přírodních zdrojů (mimo jiné do lidí), zákaz půjčování si a transparentnost (aby občané mohli přicházející a odcházející peníze alespoň sledovat). Sílí ovšem konsenzus, že tato opatření jsou sice nutná, leč nikoliv dostatečná. Nově zbohatnuvší země musí uskutečnit ještě několik dalších opatření, aby zvýšily pravděpodobnost „požehnání přírodních zdrojů“. V prvé řadě tyto země musí udělat víc pro to, aby zajistily, že jejich občané dostávají plnou hodnotu těžených zdrojů.
Darüber hinaus haben ressourcenreiche Länder oft keine nachhaltigen Wachstumsstrategien. Sie erkennen nicht, dass sie, wenn sie ihren Reichtum nicht in produktive oberirdische Unternehmungen reinvestieren, tatsächlich ärmer werden. Verschärft wird das Problem durch politisches Versagen, da Konflikte über den Zugriff auf die Bodenschätze korrupte und undemokratische Regierungen fördern. Zu all diesen Problemen gibt es gut bekannte Gegenmittel: niedrige Wechselkurse, Stabilisierungsfonds, vorsichtige Investitionen der Ressourcenerträge (auch zum Wohl der Bürger des Landes), Kreditrestriktionen und Transparenz (damit Bürger sehen können, wo das Geld her kommt und wo es hin fließt). Aber es gibt einen wachsenden Konsens darüber, dass diese Maßnahmen zwar nötig sind, aber nicht ausreichen. Um die Wahrscheinlichkeit eines “Ressourcensegens” zu erhöhen, müssen Länder, die neu zu Reichtum gekommen sind, mehr tun. Zuerst müssen sie sicherstellen, dass der Gegenwert der Ressourcen ihren Bürgern zugute kommt.