Přístup k půdě, rozložený ještě nerovněji než příjmy, je rozhodujícím faktorem v tom, zda někdo trpí podvýživou: 20 % domácnosti, které hladovějí, nevlastní půdu a 50 % hladovějících lidí jsou drobní zemědělci. Výrobní řetězce systému průmyslového zemědělství je nutné nahradit lokálními, decentralizovanými a udržitelnými výrobními řetězci. Je na vládách, aby oproti soukromým ekonomickým zájmům upřednostnily právo lidí na stravu a výživu. Lidé by neměli přicházet o živobytí a potravinovou bezpečnost ve prospěch zisků agropodniků. Na cestě k ekologicky udržitelnému a sociálně spravedlivému zemědělskému modelu můžeme využít stávajících politických rámců, například společné zemědělské politiky Evropské unie. Za současného stavu velkoobjemoví průmysloví producenti masa rozsáhle profitují z dotací EU; tyto dotace by ale bylo možné přesměrovat jako investice do decentralizovaných řetězců výroby masa a zrna, které se drží udržitelnějšího modelu. Takový postup vyžaduje uznání, že realistické alternativy k průmyslovému zemědělství existují. Například „agroekologie“ – systém založený na tradičních a domorodých znalostech, které se předávají z pokolení na pokolení – se snadno přizpůsobuje všem geografickým okolnostem.
Der Zugriff auf Land, das ungleicher verteilt ist als die Einkommen, ist ein entscheidender Faktor dabei, ob jemand unter Mangelernährung leidet: 20 % der Haushalte, die Hunger erleben, besitzen kein eigenes Land, und 50 % der Menschen, die Hunger erleben, sind Kleinbauern. Man muss das industriellen Landwirtschaftsmodell durch lokale, dezentralisierte und nachhaltige Produktionsketten ersetzen. Die Regierungen stehen in der Pflicht, das Recht der Menschen auf Lebensmittel und Ernährung über private Wirtschaftsinteressen zu stellen. Die Menschen sollten nicht zugunsten der Gewinne der Agrarkonzerne ihre Lebensgrundlage und die Sicherheit ihrer Nahrungsmittelversorgung verlieren. Um uns auf ein umweltverträgliches und sozial ausgewogenes Landwirtschaftsmodell hinzubewegen, können wir bestehende politische Rahmenbedingungen, wie etwa die gemeinsame Agrarpolitik der Europäischen Union, nutzen. Beim gegenwärtigen Stand der Dinge profitieren die großen industriellen Fleischproduzenten enorm von EU-Subventionen, doch ließen sich diese Subventionen in dezentralisierte Produktionsketten für Fleisch und Getreide investieren, die einem nachhaltigeren Modell folgen. Dies erfordert, dass wir anerkennen, dass realistische Alternativen zur industriellen Landwirtschaft existieren. So lässt sich etwa die „Agrarökologie“ – ein auf traditionellem und indigenem Wissen, das von einer Generation an die nächste weitergegeben wird, aufbauendes System – problemlos an alle geografischen Umstände anpassen.