Ten se počítá tak, že se od HNP odečtou „špatné výstupy“, jako je znečištění životního prostředí, a přičtou se k němu netržní činnosti, jako je volný čas. Autoři ukázali, že společnost s větším objemem volného času a menším objemem práce se může těšit stejnému blahobytu jako společnost s větším objemem práce – a tedy vyšším HNP – a menším objemem volného času. Novější metrika se snaží začlenit do rovnice širší spektrum ukazatelů „kvality života“. Potíž tkví v tom, že kvantitu věcí sice měřit lze, ale kvalitu života nikoliv. Způsob, jakým ekonom zkombinuje v určitém indexu „životního uspokojení“ kvantitu a kvalitu, je spíše otázkou jeho přesvědčení než otázkou ekonomie, takže není překvapivé, že se většina ekonomů drží svých kvantitativních měřítek „blahobytu“. Současnou debatu o růstu však začalo ovlivňovat i další zjištění: uvnitř dané země jsou chudí lidé méně šťastní než lidé bohatí. Jinými slovy platí, že nad určitou hranicí dostatku neurčuje štěstí lidí pouze jejich absolutní příjem, ale v mnohem větší míře i jejich relativní příjem ve vztahu k určité referenční skupině.
1972 stellten die beiden Wirtschaftswissenschaftler William Nordhaus und James Tobin ein Maß vor, das sie Net Economic Welfare nannten und das berechnet wird, indem man „schlechte“ Auswirkungen, wie Umweltverschmutzung, vom BNE abzieht und Aktivitäten außerhalb des Marktes, wie Freizeit, hinzurechnet. Sie zeigten, dass eine Gesellschaft mit mehr Freizeit und weniger Arbeit ebenso viel Wohlstand erreichen kann wie eine mit mehr Arbeit – und damit einem höheren BNE – und weniger Freizeit. In letzter Zeit wurde versucht, eine größere Bandbreite an Indikatoren für „Lebensqualität“ in die Messwerte einfließen zu lassen. Das Problem ist, dass man die Quantität einer Sache messen kann, nicht aber die Lebensqualität. Wie man Quantität und Qualität zu einem Index der „Lebenszufriedenheit“ kombiniert, ist eher eine Frage der Moral als der Ökonomie, daher überrascht es nicht, dass die meisten Wirtschaftswissenschaftler bei ihren quantitativen Maßen für „Wohlstand“ bleiben. Doch auch eine weitere Erkenntnis beeinflusst langsam die aktuelle Debatte über Wachstum: Die arme Bevölkerung eines Landes ist weniger glücklich als die reiche Bevölkerung. Mit anderen Worten wird der Grad an Zufriedenheit, sobald man ein geringes hinreichendes Auskommen hat, viel weniger vom absoluten Einkommen bestimmt als vom Einkommen im Verhältnis zu einer Referenzgruppe.