Investice do vzdělání se staly katalyzátorem hospodářského růstu, tvorby pracovních míst a zvýšené sociální mobility. Jak ukázali Claudia Goldinová a Lawrence Katz, byl to právě americký „excepcionalismus“ ve vzdělání, jenž zemi umožnil nechat za zády evropské státy, které do lidského kapitálu investovaly nedostatečně. Tento týden se vedoucí světoví představitelé scházejí v Oslo na summitu o vzdělání pro rozvoj a poučení z této zkušenosti dnes ani nemůže být relevantnější. V době, kdy je globální ekonomika stále více založená na znalostech, jsou vzdělání a kvalifikace obyvatel určité země pro zajištění její budoucnosti důležitější než kdykoliv dříve. Státům, jimž se nepodaří vybudovat začleňující vzdělávací systémy, hrozí loudavý růst, rostoucí nerovnost a ztracené příležitosti ve světovém obchodu. V tomto kontextu zní některé dnešní diskuse o vzdělání podivně anachronicky. Ekonom z Harvardovy univerzity Ricardo Hausmannnedávno vyčinil lidem, kteří podle něj „papouškují vzdělání, vzdělání, vzdělání“, za prosazování růstové strategie opírající se „pouze o vzdělání“. Byl to působivý útok na názor, který podle mých nejlepších znalostí nikdo nezastává.
Ihre Investitionen in die Bildung waren ein Katalysator für das wirtschaftliche Wachstum, die Schaffung von Arbeitsplätzen und die zunehmende soziale Mobilität. Wie Claudia Goldin und Lawrence Katz gezeigt haben, war es der amerikanische „Exzeptionalismus“ in der Bildung, der das Land in die Lage versetzte, an den europäischen Ländern, die zu wenig in ihr Humankapital investierten, vorbeizuziehen. Angesichts der Tatsache, dass in dieser Woche Regierungsvertreter aus aller Welt zum Osloer Bildungsgipfel zur Entwicklungsförderung zusammenkommen, könnten die Lehren aus dieser Erfahrung gar nicht relevanter sein. Tatsächlich sind, da die Weltwirtschaft immer stärker auf Wissen basiert, Bildung und Fertigkeiten der Bevölkerung wichtiger denn je, um die Zukunft eines Landes zu gewährleisten. Ländern, die es versäumen, integrative Bildungssysteme aufzubauen, drohen ein geringes Wirtschaftswachstum, zunehmende Ungleichheit und entgangene Chancen im Welthandel. In diesem Zusammenhang klingt die heutige Bildungsdiskussion in Teilen seltsam anachronistisch. Der Harvardökonom Ricardo Hausmann etwa kritisierte kürzlich, dass „Bildungsenthusiasten“ eine allein bildungsgestützte Wachstumsstrategie verfolgten. Es war ein beeindruckender Angriff auf eine Sicht, die – soweit ich das sagen kann – niemand vertreten hat.