V panické hrůze z termínů pro letní olympijské hry 2020 v Tokiu se vládě podařilo vytvořit podmínky pro import zahraničních stavebních dělníků (třebaže toto rozhodnutí muselo projít přes půltucet ministerstev). Celkově je však pokrok pomalý. Japonsko zoufale potřebuje víc zdravotních sester a zaměstnanců hospiců, kteří by pečovali o jeho stárnoucí populaci, avšak byrokratický a politický odpor vůči přistěhovalectví má hluboké kořeny. Když jsem se poprvé zeptal svých japonských přátel z akademické sféry na Abeho reformy na straně nabídky, odpověděli: „Žádný strach, ony už přicházejí.“ Po nějaké době odpovídali: „Žádný strach, ony už přicházejí – ale pomalu.“ Nedávno se tato mantra změnila na: „Žádný strach, pořád si myslíme, že přicházejí.“ Lze v to jen doufat. Bez strukturálních reforem zejména na trhu práce nemůže abenomika dlouhodobě uspět. Rovněž zvýšení spotřební daně (z 5% na 8%) v dubnu 2014 bylo špatně načasované.
In Panik angesichts der Terminvorgaben für die Olympischen Sommerspiele 2020 in Tokio hat es die Regierung geschafft, die Einreise ausländischer Bauarbeiter durchzusetzen (obwohl für diese Entscheidung ein halbes Dutzend Ministerien einbezogen werden mussten). Insgesamt aber werden nur langsam Fortschritte gemacht. Japan braucht dringend mehr Krankenschwestern und Hospizmitarbeiter, die sich um seine alternde Bevölkerung kümmern, aber der Widerstand aus Verwaltung und Politik gegen die Einwanderung ist tief verwurzelt. Als ich meine japanischen Freunde an den Hochschulen fragte, was mit den angebotsorientierten Reformen Abes sei, sagten sie zunächst: „Keine Angst, sie kommen.“ Nach einer Weile hieß es: „Keine Angst, sie kommen – aber langsam.“ Zuletzt hat sich das Mantra geändert zu: „Keine Angst, wir glauben immer noch, dass sie kommen.“ Man kann es nur hoffen. Ohne Strukturreformen insbesondere auf dem Arbeitsmarkt können die Abenomics langfristig keinen Erfolg haben. Der Zeitpunkt der Verbrauchsteueranhebung im April 2014 (von 5% auf 8%) war ebenfalls unglücklich gewählt.