Zásadní analytickou chybou tehdy byla – a dodnes je – neschopnost rozlišovat mezi alternativními prameny dezinflace. Konec Velkého zklidnění měl tvůrce politik zbavit víry, že nízká inflace zaručuje budoucí ekonomickou stabilitu. Vždyť pravdou je už nějakou dobu opak. Poté, co centrální banky sázky na inflační cíle ještě zvýšily, musely se opřít o nebývalou škálu nástrojů neprověřených politik, aby svých cílů dosáhly. Mnoho centrálních bankéřů dnes například doporučuje používání „makroprudenčních“ nástrojů k řízení systémových rizik v ekonomice – která jim opět umožňují zachovat úrokové sazby „delší dobu níž“. Problém s tímto přístupem tkví v tom, že existuje nanejvýš málo empirických důkazů, že takové politiky budou fungovat, jak je zamýšleno.
Der grundlegende Analysefehler bestand damals wie heute in dem Versäumnis, zwischen alternativen Quellen der Desinflation zu unterscheiden. Das Ende der großen Mäßigung hätte die politischen Entscheidungsträger von ihrem Irrglauben, dass eine niedrige Inflation künftige wirtschaftliche Stabilität garantiert, abbringen sollen. Tatsächlich jedoch war eher das Gegenteil der Fall. Nachdem sie ihre Inflationsziele nochmals bekräftigt hatten, mussten die Notenbanker auf eine beispiellose Palette unerprobter Instrumente zurückgreifen, um diese zu erreichen. So empfehlen etwa heute viele Notenbanker den Einsatz „makroprudenzieller“ Instrumente, um systemische Risiken innerhalb der Wirtschaft zu steuern – was ihnen wiederum ermöglichen wird, die Zinsen länger niedriger zu halten. Das Problem bei diesem Ansatz ist, dass es bestenfalls minimale empirische Belege dafür gibt, dass eine derartige Politik wie beabsichtigt funktionieren wird.