Avšak představa, že ekonom dokáže beze zbytku předem stanovit, jak se v průběhu času budou vyvíjet agregátní výsledky, a tedy potenciální úroveň ekonomické aktivity, je, řečeno bez obalu, podvod. Názorným dokladem jsou prognózy vzešlé z makroekonometrického modelu Fedu týkající se načasování a účinků ekonomické stimulace roku 2008 na nezaměstnanost, které byly ostudně vedle jak ta jedle. Hlavní proud ekonomické obce ovšem trvá na tom, že takové mechanistické modely nadále platí. Nositel Nobelovy ceny za ekonomii Paul Krugman například tvrdí, že „hrubý propočet“ založený na „učebnicové makroekonomii“ ukazuje, že americká fiskální stimulace ve výši 800 miliard dolarů v roce 2009 měla být třikrát vyšší. Zjevně potřebujeme novou učebnici. Otázkou není, zda fiskální stimulace pomohla ani zda by rozsáhlejší stimulace pomohla ještě víc, nýbrž zda tvůrci politik vůbec mají spoléhat na jakýkoli model předpokládající, že budoucnost vychází mechanicky z minulosti. Tak například kolaps trhu s bydlením, po němž se v USA miliony vlastníků rodinného domu ocitly pod hladinou, není součástí učebnicových modelů, a přece znemožnil, aby se podle nich provedly přesné propočty fiskální stimulace.
Doch um es unverblümt zu sagen: Der Glaube, dass ein Ökonom im Voraus vollständig angeben kann, wie das Gesamtergebnis – und damit das potenzielle Niveau der Wirtschaftsaktivität – sich im Laufe der Zeit entwickelt, ist Unsinn. Ein Paradebeispiel hierfür sind die auf das makroökonometrische Modell der US-Notenbank gestützten, für ihre Ungenauigkeit berüchtigten Vorhersagen bezüglich des Zeitpunkts der Konjunkturimpulse von 2008 und ihrer Auswirkungen auf die Arbeitslosigkeit. Trotzdem beharrt der ökonomische Mainstream darauf, dass diese mechanistischen Modelle ihre Gültigkeit behalten hätten. Der mit dem Nobelpreis ausgezeichnete Ökonom Paul Krugman etwa behauptet, schon eine Überschlagsrechnung auf Basis eines typischen makroökonomischen Lehrbuchs zeige, dass die Steuerimpulse in den USA des Jahres 2009 von 800 Milliarden Dollar dreimal höher hätten ausfallen müssen. Es sieht eindeutig aus, als bräuchten wir ein neues Lehrbuch. Die Frage ist nicht, ob die Steuerimpulse geholfen haben oder ob stärkere Impulse mehr gebracht hätten, sondern ob sich die Politik auf irgendein Modell stützen sollte, das davon ausgeht, dass sich die Zukunft mechanisch aus der Vergangenheit herleiten lässt. So war etwa der Zusammenbruch des Wohnungsmarktes, der dazu führte, dass Millionen von Hauseigentümern plötzlich mehr Schulden hatten, als ihre Immobilien wert waren, in den gängigen Modellen nicht vorgesehen, machte jedoch die genaue Berechnung der auf diesen basierenden Steuerimpulse unmöglich.