Seed Treaty toho dosahuje prostřednictvím vytvoření multilaterálního systému na přístup ke smluvenému seznamu zemědělských genetických zdrojů. Seed Treaty také přivedla pod kontrolu svých částí a sekretariátu 15 výzkumných institucí, které tvoří Konzultační skupinu mezinárodního zemědělského výzkumu (CGIAR), což je vlivné globální výzkumné partnerství. Když země ratifikuje Seed Treaty, souhlasí tím, že její vlastní semenné banky – ve Spojených státech jde o depozitář ve Fort Collins, Colorado – budou dodržovat stejná pravidla jako centra CGIAR. Obecná pravidla jsou však jen malou pomocí. Výsledkem Seed Treaty je naneštěstí jev, kdy se země čím dál více chovají ke svým genetickým zdrojům, jako se pes chová ke kosti: žádné sdílení, dokonce ani u vlastních vědců a šlechtitelů, zatímco většina mezinárodních výměn genetických zdrojů byla během posledních 12 let ukončena. Centra CGIAR jsou sice schopna pokračovat ve výměně genetických zdrojů, ale proces je nyní mnohem komplikovanější a náročnější, než byl před Seed Treaty.
Das Saatgutabkommen erreicht dies, indem es ein multilaterales System für den Zugang zu einer verhandelten Liste von landwirtschaftlichen genetischen Ressourcen schafft. Das Saatgutabkommen hat auch die 15 Forschungseinrichtungen, aus denen die Beratergruppe für Internationale Landwirtschaftsforschung (CGIAR) besteht, unter die Kontrolle seiner Parteien und seines Sekretariats gebracht. Wenn ein Land das Saatgutabkommen ratifiziert, stimmt es zu, dass seine eigenen Saatgutbanken – in den USA ist das das Lager in Fort Collins, Colorado – unter denselben Regeln stehen wie die CGIAR-Zentren. Aber allgemeine Regeln helfen wenig. Leider behandeln die Länder ihre genetischen Ressourcen aufgrund des Saatgutabkommens wie ein Hund seinen Knochen behandelt: Teilen ist nicht erlaubt, auch nicht unter den eigenen Wissenschaftlern und Pflanzenzüchtern, während die meisten internationalen Programme für den Austausch genetischer Ressourcen in den letzten 12 Jahren geschlossen wurden. Die CGIAR-Zentren können genetische Ressourcen noch weiter austauschen, aber der Prozess ist nun wesentlich komplizierter und anspruchsvoller als vor Inkrafttreten des Saatgutabkommens.