Jeden z důvodů, proč se státům přílivy kapitálu nelíbí, tkví tudíž v tom, že v jejich důsledku „prosakuje“ za hranice větší část domácí poptávky. Ostatně vzhledem k tomu, že kapitálové přílivy způsobují zhodnocování domácího směnného kurzu, povzbuzují další útraty za zahraniční zboží, neboť domácí výrobci ztrácejí konkurenční schopnost. Dalším důvodem, proč země nemají přílivy zahraničního kapitálu v oblibě, je to, že může jít o „horké“ peníze, které nadšeně přicházejí, když jsou úrokové sazby v zahraničí nízké a místní ceny aktiv rostou, ale rychle odcházejí při prvním náznaku problémů, nebo když doma opět svitnou příležitosti. Kolísavé kapitálové toky vyvolávají v cílové zemi volatilitu, takže vzestupy a propady jsou výraznější, než by jinak byly. Jak se ale říká, abys mohl tleskat, potřebuješ dvě ruce. Kdyby země dokázaly zachovat disciplinu a omezit výdaje svých domácností, firem a vlád, zahraniční kapitál by nebyl zapotřebí a bylo by možné jej snadno reexportovat, aniž by to na cílovou zemi mělo větší vliv. Problémy nastávají, když země nedokážou – anebo nechtějí – utrácet rozumně.
Ein Grund, warum Länder also keine Freude mit Kapitalzuflüssen haben ist, dass damit mehr Binnennachfrage nach außen „sickert“. Weil diese Kapitalzuflüsse oftmals eine Aufwertung der nationalen Währung verursachen, werden damit weitere Ausgaben für ausländische Güter gefördert, da einheimische Produzenten wettbewerbsunfähig werden. Ein weiterer Grund, warum Länder Kapitalzuflüsse aus dem Ausland nicht wünschen, ist, dass es sich bei manchen dieser Zuflüsse um „heißes” (oder dummes) Geld handelt, das zwar eilig in das Land strömt, wenn die Zinsen im Ausland niedrig und lokale Vermögenspreise im Steigen sind, sich aber beim ersten Anzeichen einer Schwierigkeit oder wenn daheim Gelegenheiten winken, wieder verabschiedet. Volatile Kapitalflüsse verursachen Volatilität in der Empfängerökonomie, wodurch Auf- und Abschwünge ausgeprägter ausfallen, als dies normalerweise der Fall wäre. Aber wie heißt es so schön: Es gehören immer zwei dazu. Wenn Länder eine gewisse finanzielle Disziplin einhalten und die Ausgaben ihrer Haushalte, Firmen oder des Staates begrenzen würden, bedürfte es keines ausländischen Kapitals. Es könnte leicht und ohne Auswirkungen auf die Empfängerökonomie wieder exportiert werden. Probleme entstehen erst, wenn die Länder sich nicht zu einer besonnenen Ausgabenpolitik entscheiden können oder wollen.