V kampani, která se točila kolem nástupu nové generace politických lídrů, ztratil svou přitažlivost. Nezklidnil se, ale přemohl jej historický duch doby. Teď začíná druhá kampaň. Klíčovým strategickým krokem obou zbývajících kandidátů bude přilákat hlasy středových voličů, aniž by ztratili své levicové respektive pravicové voličské jádro. Znamená to v případě Ségolène Royalové přesvědčivým způsobem zdůrazňovat ekonomickou věrohodnost a v případě Nicolase Sarkozyho sociální soucit. Svět a obzvlášť Evropa budou toto druhé kolo sledovat s ještě větším zaujetím. Lze bezmála vystopovat jakýsi „spor Severu a Jihu,“ poněvadž jižní Evropa, především Španělsko a Itálie, stojí za Ségolène Royalovou, zatímco severní Evropa, hlavně Německo a Británie (a také USA), se shodne spíše na Nicolasi Sarkozym.
In einem Wahlkampf, in dessen Mittelpunkt eine neue Generation politischer Führer stand, hat er seine Attraktivität eingebüßt. Nicht, dass er altersmilde geworden wäre; der Zeitgeist der Geschichte hat ihn verschluckt. Nun beginnt ein zweiter Wahlkampf. Zentraler strategischer Schachzug der beiden verbleibenden Kandidaten wird es dabei sein, die Wähler aus der Mitte anzulocken, ohne dabei Ihre Stammwähler auf der Linken oder der Rechten zu verlieren. Das bedeutet, auf beruhigende Weise im Falle Segolène Royals ihre wirtschaftliche Glaubwürdigkeit und im Falle Nicolas Sarkozys sein soziales Gewissen herauszustellen. Die Welt und Europa im Besonderen werden diesen zweiten Wahlgang sogar noch aufmerksamer verfolgen als den ersten. Es lässt sich dabei beinahe eine Art Nord-Süd-Kluft feststellen, wobei Südeuropa (insbesondere Spanien und Italien) hinter Segolène Royal steht und Nordeuropa – vor allem Deutschland und Großbritannien (aber auch die USA) – sich hinter Nicolas Sarkozy stellen.