Veřejní a soukromí přispěvatelé se mnoha způsoby kombinují. Pochopitelně existuje i další prvek: mnohé vysokoškolské instituce mají dotační politiku, která jim dovoluje vyrovnávat nespravedlnosti. Vybudovat takovýto systém dotací v Evropě a jinde si vyžádá určitý čas. Přesto jde jistě o správný princip: univerzity potřebují svobodu. Musejí mít možnost svobodně přijímat studenty podle svého uvážení a účtovat si od nich, co je potřeba. Úlohou státu - v této oblasti stejně jako v ostatních - je napravovat nespravedlnosti, nikoliv provozovat celý podnik. Tyto myšlenky se mohou dnes zdát rouhačstvím, ale bez hereze nebude reformy.
Öffentliche und private Beiträge werden auf vielfältige Weise miteinander kombiniert. Außerdem verfügen die meisten Einrichtungen der akademischen Bildung über eine zusätzliche Einrichtung, nämlich Stiftungsgelder, die sie verwenden können, um Ungerechtigkeiten auszugleichen. In Europa und anderswo wird es eine Weile dauern, bis solche Fonds eingerichtet sind. Das Prinzip ist jedoch richtig: Universitäten müssen frei sein. Sie müssen die Freiheit haben, sich ihre Studenten auszusuchen und die Gebühren zu erheben, die erforderlich sind, um kostendeckend zu wirtschaften. Die Rolle des Staates muss sich hier und anderswo darauf beschränken, Ungerechtigkeiten auszugleichen, er kann nicht den ganzen Laden schmeißen. Solche Gedanken muten jetzt vielleicht häretisch an, aber ohne Ketzerei gibt es keine Reform.