Pomocí poměrně jednoduchého modelu využívajícího agregátní nabídku a agregátní poptávku je v ní ukázáno, že změnu cenové hladiny v krátkém období může způsobit řada ekonomických faktorů, například posílení spotřeby a investic, růst vládních rozpočtových deficitů nebo vyšší objem čistých vývozů. K tlaku na růst inflace mohou navíc vést vyšší ceny vstupů (např. energie) nebo růst mezd, kterému neodpovídá zvýšení produktivity. V této souvislosti je kladen velký důraz na skutečnost, že měnová politika nemůže zcela ovlivňovat krátkodobý vývoj cen. Je zde však také vysvětleno, že v dlouhodobějším horizontu je inflace peněžním jevem. Proto nelze zpochybnit, že měnová politika může prostřednictvím reakcí na rizika ohrožující cenovou stabilitu ovlivňovat inflaci ve střednědobém až dlouhodobějším horizontu.
Nach einer näheren Betrachtung des Prozesses, der zur Wirtschafts- undWährungsunion geführt hat, behandeln die folgenden Abschnitte den institutionellen Rahmen der einheitlichen Geldpolitik, die geldpolitische Strategie der EZB und die geldpolitischen Instrumente, die vom Eurosystem eingesetzt werden. Um das Ziel des Eurosystems genauer zu bestimmen, gab der EZB-Rat 1998 die folgende quantitative Definition bekannt: „Preisstabilität wird definiert als Anstieg des Harmonisierten Verbraucherpreisindex (HVPI) für das Euro-Währungsgebiet von unter 2% gegenüber dem Vorjahr. Die Strategie der EZB sieht vor, dass geldpolitische Entscheidungen auf der Basis einer umfassenden Analyse der Risiken für die Preisstabilität getroffen werden. In den folgenden Abschnitten werden die Faktoren, die den Inflationsprozess über kürzere Zeithorizonte vorantreiben, näher beleuchtet. Außerdem können höhere Vorleistungspreise oder Reallohnerhöhungen, die nicht durch Produktivitätszuwächse ausgeglichen werden, zu einem Aufwärtsdruck auf die Preise führen.