Bylo například zapotřebí krize měnového kurzu z roku 1992, aby si italstí předáci uvědomili, že s nepořádkem ve veřejných financích země se musí něco udělat. Strach, že země bude ponechána mimo euro, se postaral o zbytek, neboť díky němu vznikl politický konsenzus ohledně potřebnosti učinit správná a potřebná opatření. Dnes už příbytek evropského hospodářství plameny neohrožují. Proto začalo být při pokusech o liberalizaci trhů a zvýsení ekonomické efektivnosti mnohem těžsí prolomit vliv lobbistických skupin. Není to tak dlouho, co například Francie v červnu prosla měsícem stávek a pouličních protestů ve stylu roku 1968 jen proto, aby dokázala zavést drobné penzijní reformy: zrusení několika zvlástních výhod, jichž požívali zaměstnanci veřejného sektoru. V jistém smyslu jsou tyto ustrasené reformy plodem toho, že se Evropa stala ,,obyčejnějsím`` prostorem.
Es bedurfte der Wechselkurskrise von 1992, um zum Beispiel Italiens Führer klar zu machen, dass etwas gegen das Durcheinander der öffentlichen Finanzen des Landes getan werden musste. Die Angst, vom Euro ausgeschlossen zu werden, tat ein Übriges und schuf einen politischen Konsens zugunsten richtiger und notwendiger Schritte. Heute steht Europas wirtschaftliches Haus nicht mehr in Flammen. Daher ist es viel schwieriger geworden, den Sonderinteressen das Rückgrad zu brechen, um die Märkte zu liberalisieren und die Wirtschaftlichkeit anzuheben. Gerade eben, im vergangenen Juni erlebte Frankreich zum Beispiel einen Monat der Streiks und Straßenproteste im Stil von 1968, nur weil man eine kleinere Rentenreform durchsetzen wollte: Die Beseitigung einiger weniger Sonderrechte der Beschäftigten im öffentlichen Dienst. In gewisser Hinsicht sind solche kleinmütigen Reformen das Ergebnis der fortgeschrittenen Normalisierung in Europa.