Tvrdil, že probíhající posun přidané hodnoty od výroby ke službám je škodlivý, protože výrobci jsou technologicky progresivní, kdežto služby nikoliv. Labouristického ministra financí Jamese Callaghana dokonce v roce 1966 přiměl k zavedení selektivní daně ze mzdy, která zaměstnání ve službách danila silněji než zaměstnání ve výrobních odvětvích – opatření však bylo roku 1973 staženo, když se zjistilo, že postihne turistický průmysl, který přinášel tolik potřebné valuty. Kaldorova argumentace vycházela z mylného předpokladu, že služby jsou technologicky strnulé. Do tohoto názoru se nepochybně promítal neformální empirismus založený na rodinných krámcích a drobných poštovních úřadech, jež angličtí profesoři vídali, když si vyšli z oxbridgeských kolejí. Zjevně však míjel obrovské technické změny, které bleskově prostupovaly maloobchodní sektor a později komunikační průmysl, jenž brzy zrodil Fedex a další logistické společnosti, faxy, mobilní telefony a internet. Pochybná představa, že bychom ekonomické aktivity měli rozlišovat podle jejich předpokládané inovační schopnosti, byla ovšem rozpracována ještě dál, na podporu tvrzení, že bychom měli zvýhodňovat polovodičové čipy před smaženými čipsy. Zatímco odmítnutí této premisy rozpoutalo politické vlnobití kolem Michaela Boskina, předsedy Rady ekonomických poradců prezidenta George H.W. Bushe, jistého reportéra daný předpoklad pobídl, aby si věc ověřil v praxi. Ukázalo se, že polovodiče se osazovaly na desky s tištěnými spoji bezduchým, primitivním způsobem, kdežto bramborové lupínky se vyráběly vysoce automatizovaným postupem (který vysvětluje, proč do sebe brambůrky Pringles tak dokonale zapadají).
Er argumentierte, eine fortlaufende Mehrwertverlagerung vom Fertigungs- auf den Dienstleistungsbereich sei schädlich, da das produzierende Gewerbe technologisch fortschrittlich sei, der Dienstleistungssektor dagegen nicht. Er brachte sogar 1966 Labour-Finanzminister James Callaghan dazu, eine selektive Beschäftigungssteuer einzuführen, die im Dienstleistungssektor Beschäftigte stärker besteuerte als Beschäftigte im produzierenden Gewerbe – eine Maßnahme, die 1973 aufgehoben wurde, als man erkannte, dass sie der Tourismusbranche schadete, die dringend benötigte Devisen erwirtschaftete. Kaldors Argument basierte auf der fehlerhaften Grundannahme, dass Dienstleistungen keine technologische Fortentwicklung aufwiesen. Diese Ansicht reflektierte zweifellos einen Zufallsempirismus, der auf den Tante-Emma-Läden und kleinen Postämtern gründete, die die englischen Professoren sahen, wenn sie sie sich aus den Wänden ihrer Oxbridge-Colleges hervorwagten. Doch sie stand klar im Widerspruch zu den enormen technischen Veränderungen im Einzelhandel und später in der Kommunikationsbranche, die sehr schnell FedEx, Fax, Mobiltelefon und Internet hervorbrachten. Tatsächlich wurde die zweifelhafte Vorstellung, man müsse wirtschaftliche Aktivitäten auf Basis ihrer angenommenen technischen Innovationskraft auswählen, sogar noch weiter getrieben – in Unterstützung der Forderung „Halbleiterchips statt Kartoffelchips“. Als Michael Boskin, Vorsitzender des wirtschaftlichen Beraterstabes von Präsident George H.W. Bush, sich gegen diese Forderung aussprach, brachte ihn das politisch in Bedrängnis, veranlasste jedoch einen Reporter, loszugehen und das Ganze selbst zu überprüfen. Er stellte fest, dass Halbleiterchips auf geistlose, primitive Weise auf Leiterplatten befestigt wurden, während Kartoffelchips im Rahmen eines hochgradig automatisierten Prozesses produziert werden (der Grund, warum „Pringles“-Chips absolut bündig ineinander passen).