Korekce se však dnes jeví jako nevyhnutelná a hlavní obětí se stává nezávislost centrálních bank. Reputace centrálních bank dosáhla vrcholu před přelomem století a během něj, a to díky takzvanému Velkému umírnění („Great Moderation“). Nízká a stabilní inflace, trvalý růst a vysoká zaměstnanost vedly mnohé lidi k tomu, že začali pokládat centrální banky v podstatě za pány všehomíra, kteří dokážou – a také se to od nich očekává – řídit ekonomiku ku prospěchu všech. Označování šéfa amerického Federálního rezervního systému Alana Greenspana za „maestra“ toto vnímání pouze podtrhovalo. Globální finanční krize v roce 2008 zpočátku reputaci centrálních bank ještě více posílila. Měnové autority svým rázným postupem významně přispěly k odvrácení další velké hospodářské krize. A znovu za to byly velebeny coby spasitelky světové ekonomiky.
Doch eine Korrektur scheint unvermeidlich, und die Unabhängigkeit der Notenbanken dürfte dabei eines der wichtigsten Opfer werden. Der Ruf der Notenbanken erreichte bis zur Jahrhundertwende Höchstwerte. Grund dafür war die sogenannte „große Moderation“: Die niedrige und zugleich stabile Inflation, nachhaltiges Wachstum und hohe Beschäftigungsraten führten dazu, dass viele die Notenbanken als eine Art Herrscher des Universums betrachteten, die fähig waren, die Wirtschaft zum Nutzen aller zu steuern – und dazu, dass dies von ihnen auch erwartet wurde. Die Titulierung des US-Notenbankchefs Alan Greenspan als „Maestro“ steht beispielhaft für diese Wahrnehmung. Die globale Finanzkrise von 2008 stärkte den Ruf der Notenbanken zunächst weiter. Durch resolutes Handeln leisteten die Währungshüter einen wichtigen Beitrag zur Verhinderung einer zweiten Großen Depression und wurden einmal mehr als Retter der Weltwirtschaft gepriesen.