Bude však moci mluvit o štěstí, pokud se jí podaří dosáhnout 2,8% HDP, což je polovina očekávaného růstu v Bangladéši a třetina růstu projektovaného pro Indii. Pákistán je dnes jihoasijským pacientem – počet lidí žijících v absolutní chudobě se zde v důsledku tří po sobě jdoucích let, kdy růst nedosáhl ani tří procent, zvýšil o 10 milionů. K tomuto zvýšení dochází z valné části ve velkých městech, kde již sílí nespokojenost se zjevnou neschopností vlády zajistit základní zboží a služby. Tyto prohlubující se krize na několika frontách – z nichž některé jsou připisovány špatnému vládnutí – znovu vyvolávají otázku, zda Pákistán může svou demokracii udržet. Vysoce pozitivní obraz armády jako by naznačoval, že je to v potácejícím se státě jediná instituce, která dokáže stabilizovat choulostivou situaci. Začne však pákistánská armáda znovu přímo zasahovat na politické scéně, jak během šesti desetiletí od získání nezávislosti učinila už čtyřikrát? Nebo se civilní vůdci země „polepší“? Rozdíl mezi dneškem a obdobími, která předcházela jiným pákistánským převratům, spočívá v tom, že aktivní občanská společnost, nespoutaná elektronická a tištěná média a asertivní soudnictví možná dokážou udržet armádu v kasárnách a postrčit politiky správným směrem.
Wenn sie Glück hat, erreicht sie 2,8 Prozent, die Hälfte der Prognose für Bangladesh und ein Drittel der Prognose für Indien. Pakistan ist jetzt der kranke Mann Südasiens, mit drei aufeinander folgenden Jahren mit einer Wachstumsrate von unter 3 Prozent, wodurch die Zahl derjenigen, die in absoluter Armut leben müssen, um 10 Millionen angestiegen ist. Diese Zunahme ist hauptsächlich in den großen Städten zu beobachten, wo die Unzufriedenheit über die allgegenwärtige Unfähigkeit der Regierung, grundlegende Güter und Leistung bereitzustellen, schon lange schwelt. Diese sich verschärfenden Krisen an mehreren Fronten – einige davon der schlechten Regierungsführung geschuldet – werfen wieder die Frage auf, ob Pakistan seine Demokratie wird aufrecht erhalten können. Das hohe und positive Ansehen der Militärs scheint darauf hinzudeuten, dass es die einzige Institution in einem wackelnden Staatsgebilde ist, die eine delikate Situation noch stabilisieren kann. Aber wird sich das pakistanische Militär direkt in die politische Arena katapultieren, wie bereits viermal in den sechs Jahrzehnten seit der Unabhängigkeit? Oder werden sich die zivilen Führer des Landes doch noch ändern? Der Unterschied zwischen heute und den Zeiten vor anderen Staatstreichen in Pakistan ist der, dass eine aktive Zivilgesellschaft, unzensierte elektronische Medien und Printmedien sowie eine durchsetzungsfähige Justiz es vielleicht schaffen werden, dass die Militärs in den Kasernen bleiben, und die Politiker auf den rechten Pfad zurückzwingen.