A má panika z toho, že nemám já, které by se ke mně hodilo, a zmatek pocházející z neustálého odmítání mého já, vytvořily úzkost, stud a beznaději, které mě svým způsobem po dlouhou dobu definovaly. Když se však podívám zpět, bylo likvidování mého já tak opakované, že jsem v něm uviděla vzorec. Mé já se změnilo, ovlivnilo ho to, zlomilo, zničilo, ale další se vyvíjelo – někdy silnější, někdy nenávistné, někdy s přáním, aby zde vůbec nebylo. Já nebylo neměnné. A kolikrát muselo mé já zemřít, než jsem si uvědomila, že v první řadě nebylo nikdy živé? Vyrůstala jsem na pobřeží Anglie v 70. letech. Můj táta je běloch z Cornwallu a máma je černoška ze Zimbabwe. Dokonce i ta představa nás jako rodiny byla pro většinu lidí těžko přijatelná.
Und meine Panik darüber, dass ich kein Selbst hatte, das passte und die Verwirrung die mit den Zurückweisungen kam, brachten Ängste, Scham und Hoffnungslosigkeit, die mich für lange Zeit ausmachten. Aber zurückblickend, war die Zerstörung meines Selbst so wiederholend, dass ich begann ein Muster zu sehen. Das Selbst veränderte sich, wurde berührt, beschädigt, zerstört, aber ein anderes würde sich entwickeln -- manchmal stärker, manchmal verabscheuend, manchmal wollte es überhaupt gar nicht da sein. Das Selbst war nicht beständig. Und wie oft würde mein Selbst sterben müssen, bevor ich verstehen würde, dass es von Anfang an nicht existiert hat? Ich wuchs in den 70ern an der Küste Englands auf. Mein Vater weiß aus Cornwall, und meine Mutter ist farbig aus Zimbabwe. Selbst die Idee, dass wir eine Familie waren, war für die Menschen eine Herausforderung.