Vyjednávání postupně získávala stále nereálnější atmosféru. V současné době se spor točí kolem otázky, jak dokážou vlády vyčleňovat do roku 2020 sto miliard dolarů ročně na pomoc rozvojovým zemím s bojem proti klimatickým změnám, když se ani rychlý dispoziční fond o objemu 10 miliard nedaří naplňovat bez triků a kejklů. Tím, že summit v Cancúnu nedokázal zajistit žádný pokrok kromě udržení rozhovorů při životě, vyvolal dojem, že se nic neděje a situace je beznadějná. Tak tomu není. Jednotlivé země, jako je Německo, na sebe berou jednostranné závazky, které nejsou podmíněny tím, co budou dělat jiné státy, a také se vytváří „koalice ochotných“ s cílem zabývat se konkrétními sektory.
Die Verhandlungen haben zunehmend surrealen Charakter. Gegenwärtig wird darum gestritten, wie die Regierungen bis 2020 100 Milliarden Dollar jährlich aufbringen sollen, um den Entwicklungsländern bei der Bekämpfung des Klimawandels zu helfen; dabei lässt sich selbst die zugesagte Sofortfinanzierung im Umfang von 10 Milliarden Dollar nur durch Täuschung und Schummelei zusammenschustern. Der Gipfel von Cancún hat – abgesehen davon, dass die Gespräche weitergehen sollen – keine Fortschritte gebracht und so den Eindruck erweckt, dass nichts passiert und die Situation hoffnungslos ist. Das aber stimmt nicht. Einzelne Länder wie etwa Deutschland haben verbindliche einseitige Zusagen gemacht, die davon unabhängig sind, was andere Länder tun, und es bilden sich „Koalitionen der Willigen“, um bestimmte Sektoren in Angriff zu nehmen.