Původně se zamýšlelo, že kolo z Dauhá bude řešit otázku investic, avšak rozvojové země se rozhodly celou záležitost posunout o stupeň níže a soustředit se raději na zemědělství. Ukázalo se, že tato taktika je dvousečnou zbraní. V Číně, Brazílii, Malajsii a Mexiku představují přímé zahraniční investice (FDI) 8 až 12% hrubé tvorby fixního kapitálu – aniž by generovaly dluh. Ačkoliv nejméně rozvinuté země přitahují necelá 3% severojižních investic, i tyto toky představují více než 3% jejich HDP, což je vyšší hodnota, než činí průměr pro rozvojové země. Ve snaze o stimulaci FDI se několikanásobně zvýšil počet bilaterálních smluv, které však jen zřídkakdy vedou k vyváženým vztahům. V lákání investorů existuje mezi státy silná konkurence a pouze několik málo z nich, například Čína nebo Indie, je schopno jednat s průmyslovým světem jako rovný s rovným.
Die Doha-Runde hatte sich ursprünglich mit der Frage der Investitionen befassen sollen. Die Entwicklungsländer jedoch entschieden sich, das Thema herabzustufen und sich stattdessen auf die Landwirtschaft zu konzentrieren. Diese Taktik hat sich als zweischneidiges Schwert erwiesen. In China, Brasilien, Malaysia und Mexiko machen ausländische Direktinvestitionen zwischen 8% und 12% der Bruttoanlageinvestitionen aus – ohne das dadurch die Kreditaufnahme steigt. Die am wenigsten entwickelten Länder ziehen weniger als 3% der vom Norden in den Süden fließenden Investitionen auf sich; allerdings machen diese Kapitalflüsse mehr als 3% ihres BIPs aus, ein für Entwicklungsländer überdurchschnittlich hohes Niveau. In der Hoffnung, Anreize für ausländische Direktinvestitionen zu schaffen, werden zunehmend bilaterale Abkommen geschlossen, doch führen diese selten zu ausgewogenen Verpflichtungen. Die Konkurrenz zwischen den einzelnen Ländern um Investoren ist groß, und nur wenige - wie etwa China oder Indien – sind in der Lage, mit den Industrieländern auf gleicher Augenhöhe zu verhandeln.