„Achillovou patou“ Evropského parlamentu zůstává jeho vzdále-nost od občanek a občanů. Jeho činnosti, stejně jako vývoj jeho pravomocí, jsou stále málo známé. Parlamentu se zásadněji dotýká frustrace, způsobená jak těžkopádnými trendy Unie, zejména v sociální oblasti, tak pocitem nepřístupnosti hlavních rozhodovacích center. Neodráží se snad tato frustrace zejména v pravidelném sni-žování míry účasti občanů v evropských volbách? Po prvních přímých evropských volbách v roce 1979 přibyla do Evropského parlamentu řada poslanců z nejrůznějších oblastí politického spektra, zatímco doposud byly tradiční politické rodiny zvyklé jmenovat své poslance v Evropském parlamentu prostřednictvím vnitrostátního parlamentu. Dánští odpůrci jednotného trhu, regionalisté z Vlámska, Valonska, italští levicoví proletáři a jiní radikálové, přičemž tito lidé nemají žádné vazby na zavedené politické rodiny a nikdy si to ani nepřáli. JENSPETER BONDE A NIGEL FARAGE spolupředsedové
Genau da liegt die Herausforderung Nr. 1, der wir uns in Zukunft stellen müssen. Als einzige europäische Institution, die direkt von den Bürgerinnen und Bürgern gewählt wird, muss sich das Parlament als fähig erweisen, die Erwartungen der Wähler – gegebenenfalls politisch subversiv – in einen kritischen Geist gegenüber dem uniformierten Denken der anderen europäischen Institutionen umzusetzen. Dann wird es seine Lorbeeren zu Recht verdient haben. Bei den ersten Direktwahlen zum Europäischen Parlament 1979 kam zu den traditionellen politischen Lagern, aus denen sich die Mitglieder des Europäischen Parlaments (MdEP) bis dahin über die nationalen Parlamente rekrutiert hatten, eine Reihe von MdEP sehr unterschiedlicher politischer Herkunft hinzu: dänische Gegner des Gemeinsamen Marktes, Regionalisten aus Flandern und Wallonien, italienische Linksproletarier und andere Radikale. Diese hatten keine Verbindung zu den etablierten politischen Lagern und wollten auch keine haben. JENSPETER BONDE UND NIGEL FARAGE