Vlády, které si zajišťují financování jednoduše tím, že si ponechávají fyzickou kontrolu nad zásobami ropy a nerostů, často z dlouhodobého pohledu selhávají v rozvoji institucí příznivých pro hospodářský rozvoj. V takových zemích se vyvíjí hierarchicky autoritářská společnost, v níž jedinou pobídkou je soupeření o privilegovaný přístup ke komoditní rentě. V krajním případě toto soupeření může mít podobu občanské války. Naproti tomu v zemi bez bohatství přírodních zdrojů nemají elity mnoho na vybranou a musí pečovat o decentralizovanou ekonomiku, v níž jednotlivci mají motivaci pracovat a spořit. Právě tyto ekonomiky se industrializují. Posledním nebezpečím je příliš překotné vyčerpání ropy či nerostných zásob, v rozporu s optimální mírou úspor, o ochraně životního prostředí ani nemluvě. Co mohou země udělat, aby zajistily, že přírodní zdroje budou spíše požehnáním než prokletím?
Staaten, die sich finanzieren können, indem sie einfach die physische Kontrolle über Öl- oder Mineralvorkommen übernehmen, versäumen langfristig häufig, Institutionen zu entwickeln, die der wirtschaftlichen Entwicklung förderlich sind. Derartige Länder entwickeln eine hierarchische, autoritäre Gesellschaft, in der der einzige Anreiz im Wettkampf um den privilegierten Zugriff auf Rohstoffrenten besteht. Im Extremfall kann diese Konkurrenz die Form von Bürgerkriegen annehmen. In Ländern ohne reiche Rohstoffvorkommen dagegen haben die Eliten kaum eine Wahl, als eine dezentralisierte Wirtschaft zu fördern, in der der Einzelne Anreize zum Arbeiten und Sparen hat. Dies sind dann die Volkswirtschaften, die sich industrialisieren. Die letzte Fallgrube ist die übermäßig schnelle Ausbeutung von Öl- oder Mineralvorkommen unter Verletzung der optimalen Sparquoten und erst recht der Bewahrung der Umwelt. Was können Länder tun, um zu gewährleisten, dass natürliche Rohstoffe ein Segen und kein Fluch sind?