Tento úsudek by neměl zapadnout v ambiciózních ekonomikách rozvíjejících se trhů, zejména v Asii – dnes nejrychleji rostoucím regionu světa, který je v čele toho, co v současnosti mnozí označují za dvourychlostní svět. Vzhledem k tomu, že vývoz stále tvoří téměř 45 % celoregionálního HDP, Asie si sotva může dovolit brát externí šoky na lehkou váhu – zejména když ve vyspělém světě po krizi postihují už beztak oslabenou výchozí růstovou trajektorii. Nedávné zpomalení čínské průmyslové aktivity toto riziko ještě zvýrazňuje. Na řešení vytrvalého proudu obav o růst nejsou tvůrci politik dobře připraveni. Stále upřednostňují strategie, které se hodí spíš k boji proti krizi než k podpoře postkrizového uzdravení. Rozhodně to platí o Spojených státech. Zatímco prvnímu kolu kvantitativního uvolňování prováděnému Radou Federálního rezervního systému USA se zdařilo ukončit drtivou krizi, jeho druhé kolo přispívá jen málo k zachování smysluplného oživení na trhu práce a v reálné ekonomice. Vysílení američtí spotřebitelé si potřebují vyspravit narušené bilance a američtí pracující musí spojit nové dovednosti s novými pracovními místy.
Diese Schlussfolgerung dürfte den erfolgreichen Schwellenländern, insbesondere in Asien – der weltweit schnellstwachsenden und derzeit führenden Region in dem, was man heute als Welt der zwei Geschwindigkeiten bezeichnet –, nicht entgangen sein. Freilich kann es sich Asien angesichts der Tatsache, dass noch immer ein Rekordanteil von fast 45% des regionsweiten BIP auf den Export entfällt, kaum leisten, externe Erschütterungen auf die leichte Schulter zu nehmen – insbesondere wenn sie auf eine bereits geschwächte grundlegende Wachstumsentwicklung in der nachkrislichen entwickelten Welt treffen. Die jüngste Verlangsamung im Bereich der chinesischen Industrieaktivitäten unterstreicht dieses Risiko. Die Politik ist schlecht auf einen stetigen Strom von Wachstumsschocks vorbereitet. Sie favorisiert weiterhin Strategien, die besser zur Krisenbekämpfung als zur Förderung einer nachkrislichen Heilung geeignet sind. Dies gilt mit Sicherheit für die USA. Während die erste Runde der quantitativen Lockerung durch die US-Notenbank eine schmerzhafte Krise wirksam beendete, hat die zweite Runde wenig zum Erhalt einer nennenswerten Erholung auf dem Arbeitsmarkt und in der Realwirtschaft beigetragen. Amerikas finanzschwache Verbraucher müssen ihre beschädigten Bilanzen in Ordnung bringen, und die amerikanischen Arbeiter müssen neue Fertigkeiten mit neuen Arbeitsplätzen zur Deckung bringen.