Zároveň by měl očekávat, že opozice schválí zřízení mezinárodního tribunálu pro posouzení otázky atentátu na bývalého ministerského předsedu Rafíka Harírího, třebaže až po vyjasnění a zúžení současných příliš širokých pravidel Organizace spojených národů, jimiž se vyšetřování řídí. Západ by měl rovněž pochopit, že mnohé ze Siniorou navrhovaných ekonomických a správních reforem, jako je zrušení palivových dotací a prudké zvýšení daně z přidané hodnoty, dopadnou nejsilněji na voličskou základnu Hizballáhu a jeho spojeneckého, z velké části křesťanského Svobodného vlasteneckého hnutí, vedeného uchazečem o post prezidenta Michelem Aúnem. Do opozičních řad se už přidala i Federace odborových svazů sdružující 200 tisíc členů a Siniorovy návrhy budou mezi lidmi dále rozdmýchávat populistický nacionalismus. To vše by bylo možné považovat za předvídatelnou, konzervativní reakci na naléhavě potřebné reformy, kdyby ovšem nebylo žalostného historického výkonu sunnitského ekonomického establishmentu, který se mnoho let dosti zdárně přizpůsoboval syrské nadvládě. Součástí Harírího odkazu bylo udělování kvazimonopolních licencí svým věrným – třeba v případě mobilních telefonů – a prodej vládního dluhu při vysoce ziskových sazbách místním bankám, v nichž měl přímý podíl. Totéž platilo pro rozhazovačné politiky zadlužování a utrácení a pro využívání náboru zaměstnanců ve veřejném sektoru ke kooptování politických frakcí, přičemž obojí vyústilo v obrovský libanonský problém se zadlužeností. Přesto skutečnou výzvou pro politiku Západu v Libanonu není ani ústavní reforma, ani zřízení Harírího tribunálu.
Gleichzeitig sollte der von der Opposition erwarten, dass sie die Gründung eines internationalen Tribunals zur Untersuchung des Mordes an dem früheren libanesischen Ministerpräsidenten Rafiq Hariri unterstützt – freilich nach einer Klarstellung und Eingrenzung der gegenwärtigen, übermäßig breit angelegten UN-Vorgaben, denen die Untersuchung unterliegt. Der Westen sollte außerdem anerkennen, dass die Bevölkerungsgruppen, die von der Hisbollah und der mit dieser verbündeten, überwiegend christlichen Freien Patriotischen Bewegung des Präsidentschaftskandidaten Michel Aoun vertreten werden, von vielen der von Siniora vorgeschlagenen Wirtschafts- und Verwaltungsreformen – wie der Aufhebung der Subventionierung von Treibstoff und der scharfen Anhebung der Mehrwertsteuer – besonders hart getroffen werden würden. Der 200.000 Mitglieder starke libanesische Gewerkschaftsbund hat sich bereits auf die Seite der Opposition gestellt, und Sinioras Vorschläge werden den populistischen Nationalismus an der Basis weiter anheizen. All dies könnte als absehbare konservative Reaktion auf dringend erforderliche Reformen erscheinen, wäre da nicht die schwache Bilanz des sunnitischen Wirtschaftsestablishments, dass sich viele Jahre lang nur zu gut der syrischen Vorherrschaft angepasst hatte. Zum Erbe Hariris gehört die Übertragung quasimonopolistischer Lizenzen – z.B. für Mobiltelefone – an seine Spezis und der Verkauf der Staatsschuld zu hoch profitablen Kursen an örtliche Banken, an denen diese direkt beteiligt waren. Das Gleiche gilt für die verschwenderische Schulden- und Ausgabepolitik und die Nutzung der staatlichen Beschäftigungspolitik zur Kooption politischer Klüngel, die beide zu dem massiven Schuldenproblem des Libanon beitrugen. Doch die wahre Herausforderung für den Westen jedoch sind weder die Verfassungsreform noch die Gründung des Hariri-Tribunals.