Tento strop lze zvýšit pouze při hluboké depresi nebo jiných výjimečných okolnostech, což umožňuje proticyklickou politiku, pokud bude dohodnuto, že dodatečný deficit bude mít cyklickou, nikoliv strukturální povahu. V opačném případě bude překračování stropu automaticky trestáno pokutami ve výši až 0,1% HDP. Velká Británie je jednou ze dvou zemí EU (vedle České republiky), které odmítly tento „fiskální kompakt“ podepsat. Jeho přijetí je přitom podmínkou získání přístupu k evropským sanačním fondům. Britská vláda má nicméně totožný cíl snížit svůj deficit běžného účtu ze současných 10% HDP téměř na nulu během pěti let. Argument, který je na podporu této politiky běžně slyšet, tvrdí, že přesně totéž požadují i „strážci dluhopisů“. A finance některých evropských vlád (a v nedávné minulosti také vlád latinskoamerických) byly či jsou tak zašmodrchané, že je tato reakce pochopitelná. To ovšem neplatí pro USA ani Velkou Británii, které svorně vykazují vysoké fiskální deficity. A většina zemí navíc udržovala přiměřeně přísnou fiskální disciplínu, než krize z roku 2008 podkopala jejich banky, srazila jejich daňové výnosy a vyhnala vzhůru jejich suverénní dluh.
Diese Obergrenze darf nur in Zeiten tiefer Rezession oder anderer außergewöhnlicher Umstände erhöht werden, was so lang eine antizyklische Politik zulässt, wie das zusätzliche Defizit eindeutig nicht strukturell, sondern zyklisch ist. Andernfalls würden bei Übertretungen automatisch Strafen in Höhe von bis zu 0,1% des BIP fällig. Großbritannien ist (gemeinsam mit der Tschechischen Republik) eines von zwei EU-Ländern, die sich geweigert haben, diesen “Fiskalpakt” zu unterschreiben, was für die Zugriffsmöglichkeit auf europäische Rettungsfonds erforderlich wäre. Aber die britische Regierung hat sich dafür zum Ziel gesetzt, ihr aktuelles Defizit von 10% des BIP in fünf Jahren auf nahezu Null zurückzufahren. Ein oft gehörtes Argument für eine solche Politik ist, dass die “bond vigilantes” sich nicht mit weniger zufrieden geben. Und die Finanzen einiger europäischer Regierungen (und in jüngster Vergangenheit auch diejenigen einiger lateinamerikanischer Staaten) waren so prekär, dass diese Reaktion verständlich ist. Aber für die USA und Großbritannien, die beide unter hohen öffentlichen Defiziten leiden, gilt dies nicht. Und in den meisten Ländern herrschte relativ strenge Haushaltsdisziplin, bevor die Krise von 2008 ihre Banken zersetzte, ihre Steuereinnahmen reduzierte und ihre Staatsschulden durch die Decke gehen ließ.