Nemá to nic společného se zadlužováním se ani s šálením lidí ohledně budoucích daní. Jestliže se vše nechá na rozhodnutích jednotlivců, lidé nebudou za spotřebu víc utrácet, ale snad si můžeme zvolit vládu, která nás všechny kolektivně k takovému jednání přiměje, čímž vytvoří dostatečnou poptávku, aby neprodleně vrátila hospodářství do rovnováhy. Jednoduše řečeno, keynesiánská stimulace nezahrnuje nutně další vládní dluh, jak zřejmě debata veřejnosti neustále předpokládá. Jádrem stimulace jsou spíše kolektivní rozhodnutí vrátit agregátní výdaje na správnou cestu. Jelikož jde o kolektivní rozhodnutí, výdaje se přirozeně týkají jiných druhů spotřeby, než jaké bychom volili jako jedinci – řekněme lepší dálnice namísto večeří v restauraci. To by však nemělo vadit, zejména budeme-li mít všichni práci. Stimulaci s vyrovnaným rozpočtem jako první prosazoval zkraje 40. let minulého století William Salant, ekonom v administrativě prezidenta Franklina Roosevelta, a Paul Samuelson, tehdy mladý profesor ekonomie na Massachusetts Institute of Technology. Tvrdili, že jelikož vládní stimulace dříve či později znamená vyšší daně, může potřebné zvýšení přijít hned.
Mit der Anhäufung von Schulden oder der Täuschung der Menschen hinsichtlich zukünftiger Steuern hat das nichts zu tun. Bliebe die Entscheidung dem Einzelnen überlassen, würden die Menschen nicht mehr für den Konsum ausgeben, aber vielleicht können wir eine Regierung wählen, die uns davon überzeugt, genau das zu tun. Dadurch würde man genügend Nachfrage schaffen, um die Wirtschaft in kurzer Zeit wieder in ruhigere Fahrwasser zu bringen. Einfach ausgedrückt ist festzustellen, dass keynesianische Konjunkturanreize nicht unbedingt höhere Staatsschulden mit sich bringen, wovon man im landläufigen Diskurs offenbar weiterhin ausgeht. Vielmehr geht es bei den Anreizen um kollektive Entscheidungen, die Gesamtausgaben wieder auf den richtigen Weg zu bringen. Weil es sich um eine kollektive Entscheidung handelt, geht es bei den Ausgaben natürlich um eine andere Art des Verbrauchs als bei individuell gefällten Entscheidungen – nämlich weniger um Restaurantbesuche, als um bessere Straßen. Das sollte allerdings in Ordnung sein, vor allem, wenn wir alle einen Arbeitsplatz haben. Die ersten Verfechter einer budgetneutralen Anreizpolitik waren in den frühen 1940er Jahren William Salant, Ökonom der Administration von Präsident Franklin Roosevelt, sowie Paul Samuelson, damals junger Professor am Massachusetts Institute of Technology. Ihr Argument lautete: Da jedes staatliche Anreizprogramm höhere Steuern impliziert, kann diese Erhöhung genauso gut unmittelbar erfolgen.