Totéž se samozřejmě děje v politické sféře. Američtí politici jsou dnes spíše marketingovými značkami balenými jako cereálie ke snídani. Jakéhokoliv člověka – a jakoukoliv myšlenku – lze prodávat převázaného pestrobarevnou mašlí a podbarveného chytlavou melodií. Všechny cesty k moci vedou v Americe přes televizi a jakýkoliv přístup do televize předpokládá velké peníze. Tato jednoduchá logika v bezprecedentní míře přesunula americkou politiku do rukou bohatých. Dokonce i válku lze zabalit jako nový produkt. Bushova administrativa propagovala výchozí předpoklady irácké války – tedy neexistující zbraně hromadného ničení Saddáma Husajna – familiérním a pestrobarevným stylem televizní reklamy charakterizované rychlým tempem a velkým množstvím grafiky. Válka samotná pak začala takzvanou operací „šok a děs“ neboli bombardováním Bagdádu – byla to podívaná v přímém přenosu, jako dělaná pro televizi, jejímž cílem bylo zajistit Američany vedené invazi vysoký rating.
Dasselbe ist natürlich auch mit der Politik passiert. Die amerikanischen Politiker sind heute Markennamen, verpackt wie Frühstückszerealien. Jeder – und jede Idee – lässt sich mit einer bunten Schleife und einer einprägsamen Werbemelodie verkaufen. Alle Wege zur Macht führen in den USA über das Fernsehen, und der Zugang zum Fernsehen erfordert immer viel Geld. Diese simple Logik hat die amerikanische Politik stärker als je zuvor in die Hände der Reichen gelegt. Selbst Krieg kann als neues Produkt herausgebracht werden. Die Bush-Administration bewarb die Prämisse des Irakkrieges – Saddam Husseins nicht existierende Massenvernichtungswaffen – im vertrauten, bunten, flotten und stark auf Grafiken aufbauenden Stil der Fernsehwerbung. Der Krieg selbst begann dann mit der als „Shock & Awe“ bezeichneten Bombardierung Bagdads – ein auf das Fernsehen zugeschnittenes Live-Spektakel, das der US-geführten Invasion hohe Einschaltquoten garantieren sollte.