Chudí si nemohou koupit adekvátní bydlení sami, a tak je třeba použít veřejné zdroje. Ve snaze zacílit subvence na domácnosti s nízkými příjmy, vlády obvykle k rodinám s různou výší příjmů přistupují různě: bohatí se o sebe musí postarat sami, střední třídě je zajištěna pomoc při získávání hypotečních úvěrů a chudým se nabízí bytová výstavba z veřejných prostředků. Aby se postavil co nejvyšší počet jednotek, ministři bytové výstavby zajišťují, aby projekty splnily minimální standardy za cenu nepřekračující určitý strop nákladů na obytnou jednotku. Developeři proto hledají nejlacinější pozemky, které jsou pochopitelně nejméně propojené se sítěmi, jež by jejich hodnotu zvyšovaly.
Weil sich die Armen allein keine angemessenen Wohnungen leisten können, müssen dafür öffentliche Mittel eingesetzt werden. Um diese Subventionen auf Haushalte niedrigen Einkommens zuzuschneiden, behandeln die Regierungen Familien verschiedenen Einkommens in der Regel unterschiedlich: Die Reichen müssen für sich selber sorgen; Familien aus der Mittelschicht erhalten Unterstützung dabei, sich Hypothekendarlehen zu beschaffen, und den Armen bietet man Sozialwohnungen an. Um möglichst viele Wohneinheiten bauen zu können, achten die Wohnungsbauministerien darauf, dass die Projekte Mindestanforderungen unterhalb einer bestimmten Kostenschwelle pro Stück erfüllen. Infolgedessen suchen die Bauträger möglichst billiges Land dafür aus, das dann offensichtlich besonders schlecht an jene Netze angebunden ist, die es wertvoller machen würden.