Teprve když se nedávno začaly mírně zvyšovat úrokové sazby, zavedla vláda konečně – a bez meškání – program úsporných opatření, se souhlasem všech politických stran. Ty byly ospravedlnitelné během recese v letech 2008-2009, ale teď už jsou kontraproduktivní, protože podrývají regulační funkci trhů. Nahrazováním ustupujících soukromých úvěrů veřejnými se uvnitř eurozóny zachovávají externí nevyváženosti. Ani dnes, čtyři roky od propuknutí krize, nic nesignalizuje, že by přespříliš drahé země na jižním okraji Evropy začaly osekávat mzdy a ceny a tím zahájily devalvaci v reálných hodnotách. Právě to je však předpokladem snížení externích nevyvážeností a závislosti na zahraničním úvěrování. Sanace krizi prodlužují, protože se vlastně rovnají snaze udržet ceny aktiv nad úrovní tržní rovnováhy, což vytváří jednostranné riziko propadu, jehož meze tvoří pouze hory peněz v záchranných fondech. Připomíná to někdejší marné snahy centrálních bank stabilizovat kurzy nad jejich tržní rovnováhou v dobách, kdy ještě bývaly běžné režimy pevného kurzu.
Erst als die Zinsen kürzlich ein klein wenig zu steigen begannen, hat die Regierung mit Zustimmung aller Parteien sofort ein Sparprogramm durchgesetzt. Sie waren in der Rezession 2008/2009 vertretbar, sind mittlerweile jedoch kontraproduktiv, weil sie die Kontrollfunktion der Märkte unterlaufen. Indem öffentlicher Kredit an die Stelle des versiegenden privaten Kredits gesetzt wird, werden die außenwirtschaftlichen Ungleichgewichte des Euroraums perpetuiert. Die überteuerten Länder der südlichen Peripherie Europas zeigen selbst heute, im vierten Jahre der Krise, noch keine Anzeichen, dass sie durch Senkung von Löhnen und Preisen eine reale Abwertung begonnen hätten. Das aber ist die Voraussetzung dafür, dass sich die außenwirtschaftlichen Ungleichgewichte und die Abhängigkeit von importiertem Kredit verringern. Die Rettungsaktionen verlängern die Krise, weil sie auf den Versuch hinauslaufen, die Asset-Preise auf einem Niveau oberhalb des Marktgleichgewichts zu stützen. So entsteht ein einseitiges Abwärtsrisiko, das nur durch die Tiefe der Taschen der Hilfsfonds begrenzt wird. Das erinnert an die vergeblichen Bemühungen der Notenbanken in der Zeit der Festkursregime, Wechselkurse oberhalb ihres Marktgleichgewichts zu stabilisieren.