I kdyby všichni (včetně Spojených států) přijali ustanovení Kjótského protokolu a v průběhu století je dodržovali, byla by změna téměř neměřitelná; oteplování by se při nákladech nejméně 150 miliard dolarů ročně pozdrželo do roku 2100 o pouhých šest let. Globální oteplování poškodí zejména rozvojové země, protože jsou slabší, a tudíž méně schopné vyrovnávat se s klimatickými změnami. I ty nejpesimističtější předpovědi OSN nicméně předpokládají, že do roku 2100 bude průměrný obyvatel rozvojové země bohatší než dnes, takže se s touto otázkou dokáže lépe vypořádat. Kjóto je tedy v podstatě jen nákladný způsob, jak učinit málo pro mnohem bohatší lidi daleko v budoucnosti. Musíme si položit otázku, zda by právě toto mělo být naší hlavní prioritou. V nejlepším ze všech světů bychom si priority samozřejmě volit nemuseli. Mohli bychom vykonat všechny dobré věci. Mohli bychom vyhrát válku proti hladu, ukončit konflikty, zastavit nakažlivé choroby, zajistit čistou pitnou vodu, zlepšit úroveň vzdělání a zabránit klimatickým změnám.
Selbst wenn alle Länder dieser Welt (einschließlich der Vereinigten Staaten) das Kyoto-Protokoll annehmen und sich das ganze nächste Jahrhundert daran halten, wäre die dadurch hervorgerufene Veränderung kaum messbar sein und die Erwärmung würde sich um magere sechs Jahre auf das Jahr 2100 verschieben. Die dabei entstehenden Kosten betragen aber jährlich mindestens 150 Milliarden Dollar. Die globale Erwärmung wird vor allem die Entwicklungsländer treffen, weil sie ärmer sind und daher weniger gut mit dem Klimawandel umgehen können. Allerdings erwartet man selbst in den pessimistischsten Prognosen der UNO, dass um das Jahr 2100 ein durchschnittlicher Einwohner in den Entwicklungsländern reicher sein wird als heute und daher bessere Möglichkeiten haben wird, mit den Veränderungen fertig zu werden. Kyoto ist daher im Grunde eine kostspielige Methode in ferner Zukunft für viel reichere Menschen wenig zu erreichen. Wir müssen uns fragen, ob das unsere oberste Priorität sein sollte. Gewiss, in der besten aller Welten müssten wir nicht zwischen Prioritäten wählen. Wir könnten alles tun. Wir könnten den Krieg gegen den Hunger gewinnen, Konflikte beenden, übertragbare Krankheiten eindämmen, für sauberes Trinkwasser sorgen, die Bildung verbessern und dem Klimawandel Einhalt gebieten.