O to se měla postarat evropská integrace, která už několik desítek let pohání hospodářský růst v souvislosti s tím, jak si firmy při pohledu na šíři kontinentu uvědomují možné úspory z rozsahu. Kde je tedy růst vedený poptávkou? Evropská centrální banka (ECB) jako by se více zajímala o udržení úrokových sazeb na takové výši, aby nesolventní firmy přivedla k bankrotu, než o prosazování vyšší zaměstnanosti. Poptávka soukromého sektoru stagnuje a Evropská komise chce, aby vláda fungovala jako zaměstnavatel poslední instance. Jenže Pakt stability a růstu, který je součástí Maastrichtské dohody, zakazuje fiskální deficity vyšší než 3 procenta HDP - a Německo přitom na tento strop už dosahuje. Nebýt Paktu stability a růstu, mohl by poptávku, potřebnou ke snížení nezaměstnanosti, zajistit keynesiánský, na výdajích založený program. Problém by byl vyřešen jednou provždy, kdyby ECB byla ochotna riskovat tento obchod s vládami: pokud liberalizujete produktové trhy a zpružníte trhy práce, my snížíme úrokové sazby a povolíme vyšší výdaje k dosažení cíle téměř plné zaměstnanosti. Jenže protože jsou ECB a Pakt stability tím, čím jsou, jsou i obě německé strany tím, čím jen mohou být: sochařem, který slíbil, že přes noc vytesá z mramoru sochu, ale ztratil dláto.
Die europäische Einigung sollte dem begegnen. Sie sollte in den nächsten Jahrzehnten ein rasches Wirtschaftswachstum in dem Maße vorantrieb, als die Firmen verstehen, kontinentweit zu wirtschaften. Aber wo bleibt das von der Nachfrage angeregte Wachstum? Die Europäische Zentralbank (ECB) scheint mehr daran interessiert zu sein, die Zinssätzen so hoch zu halten, dass zahlungsunfähige Firmen in den Bankrott getrieben werden, als eine höhere Beschäftigung anzuregen. Solange die private Nachfrage sich zurückhält, verlangt die Beschäftigungskommission von der Regierung, dass sie sich als Arbeitgeber der letzten Instanz betätigt. Doch der Stabilitäts- und Wachstumspakt der Maastrichter-Verträge beschränkt das Haushaltsdefizit auf 3 % des Brutto Inlandprodukts (BIP) - eine Decke, an die Deutschland schon längst gestoßen ist. Gäbe es nicht den Stabilitäts- und Wachstumspakt, könnte ein Keynesianisches Ausgabenprogramm für die Nachfrage sorgen, die nötig ist, um die Arbeitslosigkeit zurückgehen zu lassen. Das Problem könnte ein für allemal gelöst werden, wenn die ECB in ihren Verhandlungen mit den Regierungen folgenden Handel zu riskieren bereit wäre: Wenn ihr die Erzeugermärkte liberalisiert und die Arbeitsmärkte flexibler macht, werden wir die Zinssätze zurücknehmen und höher Ausgaben erlauben, um das Versprechen einer annähernden Vollbeschäftigung zu erfüllen. Aber da die ECB und der Stabilitäts- und Wachstumspakt bleiben, was sie sind, werden auch die beiden deutschen Parteien nur das sein, was sie sind: Bildhauer, die versprochen haben, über Nacht eine Marmorstatue zu meißeln, aber ihren Meißel verloren haben.