Za druhé musíme vzít v úvahu výjimečnou a novátorskou povahu demokracie, jak ji po roce 1945 vytvořily západoevropské elity. Ve světle totalitní zkušenosti přestaly ztotožňovat demokracii s parlamentní suverenitou – což byl klasický výklad moderní zastupitelské demokracie všude na světě s výjimkou Spojených států. Parlamentní shromáždění by podle nich už nikdy nemělo jen tak předat moc novému Hitlerovi či novému Pétainovi. Místo toho šli architekti poválečné evropské demokracie cestou maximálního možného počtu pojistek a vyvažovacích mechanismů – a paradoxně i cestou posílení nevolených institucí v zájmu posílení liberální demokracie jako celku.
Zweitens müssen wir die besondere und innovative Natur der Art von Demokratie erkennen, die nach 1945 von den westeuropäischen Eliten eingeführt wurde. Angesichts der totalitären Erfahrung setzten sie Demokratie nicht mehr mit parlamentarischer Souveränität gleich – die klassische Interpretation moderner repräsentativer Demokratie überall außerhalb der Vereinigten Staaten. Nie wieder sollte eine parlamentarische Versammlung die Macht einfach so an einen Hitler oder einen Pétain übergeben können. Statt dessen setzten sich die Architekten der europäischen Nachkriegsdemokratie für die Einführung so vieler Kontrollmechanismen wie möglich ein – und, paradoxerweise, für nicht gewählte Institutionen zur Stärkung der Demokratie insgesamt.