Nic pak není ziskovější než účetně nadhodnocovat dovoz a podhodnocovat vývoz. Dovážet do Venezuely zkažené potraviny a nechat je shnít je ziskovější než jakákoliv jiná investice kdekoliv na světě (pomineme-li samozřejmě úplatky potřebné k tomu, aby se to dalo provést). Systém dvou kurzů nakonec pokřivuje výrobní podněty a vyvolává pokles skutečné nabídky dovozového zboží, což vede ke kombinaci inflace a nedostatku tohoto zboží. Teď to však teprve začne být zajímavé. Veřejné výdaje mají sklon zvyšovat se s inflací více než vládní příjmy, protože ty jsou závislé na exportní dani, která se vypočítává z pevného oficiálního směnného kurzu. Postupem času se tedy stav fiskálních účtů automaticky zhoršuje, což vytváří začarovaný kruh: monetizované fiskální schodky vedou k inflaci a k prohlubující se propasti na trhu paralelního směnného kurzu a tato propast zhoršuje fiskální schodek.
Nichts ist unter diesen Voraussetzungen profitabler, als Importe zu hoch zu berechnen und Exporte zu niedrig. In Venezuela verdorbene Lebensmittel zu importieren und dann verrotten zu lassen, ist lukrativer als jedes andere Geschäft in der Welt (natürlich abgesehen von den Bestechungsgeldern, die dafür benötigt werden). Durch das System der zwei Wechselkurse werden die Produktionsanreize verzerrt und das effektive Angebot importierter Güter gesenkt, was zu einer Kombination von Inflation und Verknappung führt. Aber hier werden die Dinge interessant. Mit der Inflation steigen meist die öffentlichen Ausgaben stärker als die Einnahmen, da Einnahmen von den Exportsteuern abhängen, die anhand des festgelegten, offiziellen Wechselkurses berechnet werden. Mit der Zeit verschlechtert sich somit automatisch die Haushaltslage, was einen Teufelskreis zur Folge hat: Monetäre Haushaltsdefizite führen zu Inflation und einem immer größeren Abstand zum Parallelwährungsmarkt, was die Haushaltslage weiter verschlimmert.