Bez politické unie je přijetí přístupu založeného na pravidlech pochopitelné. Odpovídá logice nezávislosti centrální banky: nevolení představitelé jsou vázáni jasně vymezeným souborem pravidel, jako je cílení na konkrétní míru inflace, a mohou být hnáni k zodpovědnosti za jejich nedodržení. V eurozóně však tato logika neplatí, poněvadž se ukazuje, že konkrétní pravidla nedokážou zabránit tlaku na přerozdělování, které voliči nepodporují. Když to nyní vychází najevo, prosazují někteří lidé, aby při vynucování disciplíny hrál větší roli trh. Návrhy na vytvoření rámce suverénního poskytování úvěrů, jenž umožní spořádanou restrukturalizaci, jsou odrazem této argumentace. Jeden návrh vyzývá Evropský stabilizační mechanismus, aby přijal systém podobný systému Mezinárodního měnového fondu s cílem zabránit poskytování úvěrů nesolventním zemím a vynutit reprofilaci či restrukturalizaci po překročení určitého dluhového prahu. Takový přístup by zvýšil důvěryhodnost unijního pravidla nulových sanací a nezatížil by příliš měnovou politiku.
In Ermangelung einer politischen Union ist ein regelbasierter Ansatz im Bereich Governance verständlich. Er entspricht der Logik der Zentralbankunabhängigkeit: nicht gewählte politische Entscheidungsträger verpflichten sich, eine Reihe einfacher Regeln einzuhalten - wie etwa eine bestimmte Inflationsrate anzupeilen – wofür sich auch zur Verantwortung gezogen werden. Doch diese Logik hat im Fall der Eurozone nicht funktioniert, wo sich konkrete Regeln als unzureichend erwiesen, als es darum ging, einen von den Wählern nicht unterstützten Umverteilungsdruck zu vermeiden. Nun, da dies offensichtlich geworden ist, befürworten manche eine stärkere Rolle des Marktes zur Durchsetzung der Haushaltsdisziplin. Vorschläge für ein neues Rahmenwerk im Bereich staatlicher Kreditaufnahme, das ordnungsgemäße Umstrukturierungen ermöglicht, sind Ausdruck dieser Argumentation. In einem entsprechenden Vorschlag wird gefordert, dass der Europäische Stabilitätsmechanismus ähnlich wie das System des Internationalen Währungsfonds funktionieren soll, um die Kreditvergabe an insolvente Länder zu verhindern und um eine Reprofilierung oder Umstrukturierung zu erzwingen, wenn ein gewisser Schwellenwert bei den Schulden überschritten wurde. Eine derartige Vorgehensweise würde der Nichtbeistandsklausel der EU mehr Glaubwürdigkeit verleihen und die übermäßige Belastung der Geldpolitik verhindern.