Ti, kdo stáli na nesprávné straně politického dělení, se neprovinili pouze mylnými názory; byli považováni za bytostně špatné, a proto bylo nutné je odsuzovat a nenávidět. Představa, že se k politickým nepřátelům lze chovat žoviálně a možná si s nimi i zajít po pracovní době na skleničku – případně s nimi vstoupit do koaliční vlády –, se může jevit nejen jako nepřirozená, ale za určitých okolností i jako trochu neslušná. V některých mladých demokraciích nebo nestálejších kulturách se potlačení osobního pocitu ne vždy daří. Jen v loňském roce jsme mohli být svědky pěstních soubojů v různých parlamentech od Iráku přes Tchaj-wan až po Turecko nebo v nejokázalejším případě Ukrajinu. Nám takové chování připadá nemístné či dokonce necivilizované, avšak účastníci šarvátek je pravděpodobně chápali jako přirozené přetečení svých spravedlivých emocí. Je zřejmé, že parlamentní potyčky nejsou žádoucím modem operandi.
Wer auf der falschen politischen Seite stand, war nicht nur irriger Ansichten schuldig, sondern wurde auch in seinem Wesen als abwegig betrachtet und daher verurteilt und gehasst. Die Vorstellung, dass man politische Feinde freundlich behandelt und mit ihnen vielleicht sogar nach Feierabend etwas trinken geht - oder eine Koalitionsregierung bildet – kann unter solchen Umständen nicht nur unnatürlich, sondern sogar etwas unanständig wirken. In manchen jungen Demokratien oder unbeständigen Kulturen ist die Ausklammerung persönlicher Gefühle tatsächlich nicht immer von Erfolg gekrönt. Gerade im letzten Jahr wurden wir Zeugen von Faustkämpfen im irakischen, taiwanesischen, türkischen und – sehr spektakulär – im ukrainischen Parlament. Uns erscheint derartiges Verhalten unpassend oder sogar unzivilisiert, aber die involvierten Abgeordneten empfinden dies wahrscheinlich als natürliche und gerechtfertigte Gefühlsausbrüche. Klarerweise sind parlamentarische Prügeleien kein wünschenswerter Modus operandi.