To se odrazilo i v důrazu na řešení na bázi „přírodního kapitálu“, tedy na snaze opatřit přírodu cenovkou, a tak ji zachránit. Neoliberální politika, která způsobila dnešní krizi, prošla ideologickou proměnou. Tam, kde kapitalismus akcionářů nedokázal zajistit autoregulaci ze strany soukromých vlastníků, prý uspěje „kapitalismus zainteresovaných stran“, protože firmy budou muset hledat rovnováhu mezi protichůdnými zájmy investorů, zaměstnanců, komunit a životního prostředí. Není těžké uhodnout, proč kapitalismus zainteresovaných stran vypadá tak lákavě: vyvolává totiž dojem, že vlk se může nažrat a koza zůstat celá. V případě oceánů už je však koza nepoživatelná. Vzhledem k současným technologickým omezením dnes ochrana oceánů před pokračujícím zhoršováním kvality vylučuje jakoukoliv další mořskou industrializaci. Proč se OSN – nebo i kdokoliv jiný – domnívá, že soukromé firmy se stanou zodpovědnými strážci planety?
Ihren Niederschlag findet diese Feststellung auch durch die Hervorhebung von Lösungen auf Grundlage von „Naturkapital“, im Rahmen derer die Natur zu ihrer Rettung mit einem Preis versehen wird. Die neoliberale Politik, die uns die heutige Krise einbrockte, hat eine ideologische Rundumerneuerung erfahren. Wo der Shareholder-Kapitalismus bei der Selbstregulierung privater Eigentümer versagte, soll nun der „Stakeholder-Kapitalismus” erfolgreich sein, weil die Unternehmen den Ausgleich zwischen den konkurrierenden Interessen von Investoren, Arbeitnehmern, Gemeinden und der Umwelt schaffen würden. Es ist leicht zu erkennen, warum der Stakeholder-Kapitalismus so attraktiv ist: er vermittelt den Eindruck, alles auf einmal haben zu können. Doch im Hinblick auf die Weltmeere ist der Zug bereits abgefahren. Angesichts der derzeitigen technologischen Beschränkungen schließt der Schutz der Meere vor weiterer Degradation jede weitere Industrialisierung der Ozeane aus. Warum glaubt die Uno, - oder überhaupt irgendjemand - dass Privatunternehmen zu verantwortungsvollen Verwaltern des Planeten werden?