To je důvod, proč 40% všech transferů míří k sice chudým, ale tělesně schopným lidem v produktivním věku. Úplná šíře patologie francouzského systému se zcela zřetelně ukazuje ve světle opakovaných vládních snah o reformu, jejichž normou jsou zlomkovitá opatření, a tak se po zralé úvaze ukazují jako kontraproduktivní, případně zcela selhávají. Zvyšování minimální mzdy například maří účinky úlev od daně z příjmu a nižších daní ze mzdy, jejichž cílem je povzbudit zaměstnanost mladých lidí. Existuje tichý předpoklad, že nikdo nesmí oproti ostatním tratit, a to ani krátkodobě. Logickou reakcí by bylo rovnoměrně snížit míru jistoty zaměstnání, jíž požívají všechny složky pracovních sil. V posledních desetiletích však žádná francouzská vláda nebyla ani zdaleka tak silná, aby dokázala přemoci odpor – jehož součástí je často protiprávní jednání, které uniká trestu – vůči jakémukoli omezení pevně zavedených výhod. Možná že jediným východiskem ze současné slepé uličky, v níž se Francie ocitá, není nic menšího než tradiční francouzská cesta revoluce. Podle tohoto názoru je systém nereformovatelný a skutečné změny bude možné dosáhnout, jedině až finančně zkolabuje, snad kvůli fiskálnímu vysílení, neboť kombinace schodkově financovaných transferů, slabého růstu a nízké účasti obyvatel na pracovním trhu se může ukázat jako neudržitelná.
Aus diesem Grund gehen 40 % aller Transferleistungen an arme, aber durchaus leistungsfähige Menschen im arbeitsfähigen Alter. Das ganze Ausmaß der Krankhaftigkeit des französischen Systems offenbart sich im Lichte der ganzen Reihe von Reformversuchen der Regierungen, die im Normalfall immer stückweise erfolgen – und sich damit unter dem Strich als kontraproduktiv erwiesen oder überhaupt gänzlich fehlschlugen. Die Erhöhungen des Mindestlohns beispielsweise konterkarieren Steuervorteile bei der Einkommenssteuer und niedrigere Lohnnebenkosten zur Bekämpfung der Jugendarbeitslosigkeit. Die unausgesprochene Prämisse ist, dass es keine Verlierer geben darf, nicht einmal kurzfristig. Die logische Antwort darauf wäre, den Grad der Jobsicherheit für alle Arbeitskräfte in gleichem Ausmaß zu senken. In den letzten Jahrzehnten war allerdings keine französische Regierung annähernd stark genug, um sich gegen die Opposition – oftmals mittels verbotener, aber nicht geahndeter Aktionen - durchzusetzen und eine Reduzierung der fest verankerten Privilegien herbeizuführen. Der vielleicht einzige Ausweg aus der gegenwärtigen Sackgasse ist der in Frankreich nicht weniger traditionelle Weg über eine Revolution. Dieser Ansicht nach ist das französische System unreformierbar und ein echter Wandel erst möglich, wenn dieses System endgültig vielleicht aufgrund haushaltspolitischen Schwäche zusammenbricht, da sich die Kombination aus Defizit finanzierten Transfers, niedrigem Wachstum und geringer Arbeitsmarktbeteiligung als unhaltbar erweisen könnte.