Od využití CCS ve velkém měřítku je už jen krůček k tomu, abychom dokázali odstraňovat již existující CO2 ze vzduchu a ukládat ho. Technologie „likvidace CO2“ jsou však stále v relativně rané fázi rozvoje. Budeme-li pokračovat v současném trendu, pak by tyto technologie musely pracovat v impozantně velkém rozsahu. Probíhá tedy závod. Dokážeme uzavřít kohoutek na nulové čisté emise dříve, než se vana zaplní na hladinu, která nás dostane nad práh 2ºC stanovený v Paříži? Ve skutečnosti ani tato úroveň nemusí být dostatečně nízká. Pařížská dohoda připouští, že podle názoru mnoha vědců je i oteplení nad 1,5ºC riskantní a adaptace na něj bude mimořádně drahá, zejména pro rozvojové země a ostrovní státy. Dobré na tom je, že kdybychom dnes nějakým způsobem zastavili veškeré emise, teploty by pokračovaly v růstu jen asi deset let a pak by se stabilizovaly.
Von CCS in großem Maßstab ist es nur ein kleiner Schritt, vorhandenes CO2 aus der Luft herauszufiltern und zu lagern. Doch Technologien der „CO2-Entsorgung” befinden sich noch in einer relativ frühen Phase der Entwicklung. Wenn wir so weitermachen wie bisher, wäre das Ausmaß, in dem sie betrieben werden müssten, gewaltig. Wir befinden uns also in einem Wettrennen. Können wir den Wasserhahn soweit zudrehen, dass die Nettoemissionen gleich null sind, bevor in der Badewanne ein Pegel erreicht ist, der über der in Paris vereinbarten 2ºC-Schwelle liegt? Tatsächlich ist sogar diese Schwelle möglicherweise noch zu hoch. Wie im Klimaabkommen von Paris anerkannt, gehen viele Wissenschaftler davon aus, dass eine Erwärmung über 1,5 ºC gefährlich ist und eine Anpassung an diese Temperaturen außerordentlich teuer sein wird, vor allem für Entwicklungsländer und Inselstaaten. Die gute Nachricht ist, dass, wenn wir alle Emissionen augenblicklich irgendwie stoppen würden, die Temperaturen nur für etwa zehn Jahre weiter steigen würden, bevor sie sich stabilisieren.