To prohlubuje chudobu v další generaci, neboť průměrná velikost hospodářství se zmenšuje. Výtěžky potravin na akr (či hektar) jsou nedostatečné, protože zbídačeným zemědělským domácnostem chybí jeden nebo vícero ze čtyř vstupů nezbytných pro moderní a produktivní zemědělství: doplňování půdních živin (pomocí organických a chemických hnojiv), zavlažování nebo jiné techniky hospodaření s vodou, dokonalejší odrůdy semen a rozumné zemědělské rady. Problém je obzvlášť tíživý ve vnitrozemských státech, jako je Mali, Niger, Rwanda a Malawi, kde vesnice zůstávají kvůli vysokým přepravním nákladům odříznuté od trhů, a v oblastech, které závisí spíše na srážkách než na zavlažování využívajícím řek. Výtěžky sklizní v průměru sotva zajistí přežití a neúrody jsou běžné a smrtící, přičemž dlouhodobá globální změna klimatu, způsobovaná především vysokou spotřebou energií v bohatých zemích, může četnost a závažnost období sucha ještě zhoršovat. Takto zbídačené vesnice potřebují finanční pomoc na nákup nezbytných vstupů do zemědělství a na investice do základní infrastruktury, jako jsou silnice a elektrifikace. Dárcovské vlády a Světová banka však místo toho už léta trvají na tom, že chudé země musí financování těchto vesnic omezovat, pod rouškou prosazování „makroekonomické stability“ – což je zdvořilá žádost o splácení dluhů – a s oporou v ideologickém mámení, že přijde soukromý sektor.
Dadurch wird die Armut in der nächsten Generation verstärkt, da die durchschnittliche Größe der Bauernhöfe sinkt. Die Nahrungsmittelerträge pro Morgen (oder Hektar) reichen nicht aus, weil den armen Bauernhaushalten einige oder alle vier Voraussetzungen für eine moderne und produktive Landwirtschaft fehlen: Nährstoffnachschub für den Boden (durch organische und chemische Düngemittel), Bewässerung oder andere Wassermanagement-Techniken, verbesserte Saatgutarten und fundierte landwirtschaftliche Beratung. Das Problem ist besonders gravierend in Ländern ohne Zugang zum Meer, wie Mali, Niger, Ruanda und Malawi, wo Dörfer aufgrund hoher Transportkosten von den Märkten abgeschnitten sind, und in Regionen, die auf eine Bewässerung durch Regen anstatt durch Flüsse angewiesen sind. Die Erträge sichern im Durchschnitt kaum das Überleben, und Ernteausfälle sind häufig und tödlich, während der langfristige globale Klimawandel, der hauptsächlich durch den hohen Energieverbrauch in den reichen Ländern verursacht wird, die Häufigkeit und Härte der Dürreperioden eventuell noch erhöht. Diese verarmten Dörfer brauchen finanzielle Unterstützung, um lebensnotwendige Hilfsmittel für die Landwirtschaft zu kaufen und um in die grundlegende Infrastruktur zu investieren, wie z. B. in Straßen und in den Ausbau des Stromnetzes. Stattdessen haben die Geberländer und die Weltbank jahrelang darauf bestanden, dass verarmte Länder die finanziellen Zuwendungen an diese Dörfer senken, unter dem Vorwand, die „makroökonomische Stabilität“ zu fördern – die höfliche Art, Schuldenrückzahlungen einzufordern. Dabei geben sie die ideologische Täuschung wieder, dass der private Sektor einschreiten wird.