Jak dokládá nedávno vydaná zpráva „Towards a Green Economy“ (Směřování k zelené ekonomice) s podtitulem Cesty k udržitelnému rozvoji a vykořenění chudoby, tržní hospodářství ve své současné podobě vyústilo v chybnou alokaci kapitálu v bezprecedentním rozsahu. Závažná a pronikavá selhání trhů – u uhlíkových emisí, biodiverzity a ekosystémových služeb – zrychlují environmentální rizika a ekologické nedostatečnosti a podkopávají lidský blahobyt a sociální spravedlnost. Právě proto je vazba na veřejnou správu a instituce na summitu Rio+20 stejně důležitá jako přechod k zelené ekonomice: trhy jsou výtvory člověka, jež potřebují pravidla a instituce, které jim vymezí nejen směr, ale i meze. Jedna z obav kritiků tkví v tom, že přechod k zelené ekonomice v zásadě provede monetizaci přírody, čímž světové lesy, pitnou vodu a rybářské oblasti vydá na pospas zištnému úsilí bankéřů a obchodníků, jejichž chyby přispěly k vyvolání finančního a ekonomického rozvratu posledních čtyř let. Jde ale o otázku monetizace, anebo stanovení hodnoty přírody? Skutečnost je taková, že příroda už se nakupuje a prodává, těží a lacino zpeněžuje na trzích, které neumí zachytit její skutečnou hodnotu, zejména pro živobytí chudých. To do velké míry odráží neregulované či scházející trhy, které nedokážou postihnout hodnoty, jež nám příroda den co den přináší – což je argument zdůrazněný v Projektu G-8+5 pro studium ekonomiky ekosystémů a biodiverzity, pod hlavičkou UNEP.
Wie der jüngst veröffentlichte Bericht Towards a Green Economy: Pathways to Sustainable Development and Poverty Eradication zeigt, hat die Marktwirtschaft in ihrer gegenwärtigen Form zur Fehlallokation von Kapital in nie da gewesenem Umfang geführt. Tatsächlich verstärkt das tiefgreifende und weit verbreitete Marktversagen im Bereich der Kohlenstoffemissionen, der Artenvielfalt und der Ökosystemleistungen Umweltrisiken und ökologische Verknappungen und untergräbt menschliches Wohlergehen und soziale Gerechtigkeit. Dies ist der Grund, warum die Verbindung zur Regierungsführung und zu den Institutionen auf dem Rio+20-Gipfel genauso wichtig ist wie der Umstieg auf eine grüne Wirtschaft: Als menschliche Konstrukte brauchen Märkte Regeln und Institutionen, die nicht nur ihre Richtung, sondern auch ihre Grenzen bestimmen. Viele Kritiker sind besorgt, dass ein Umstieg auf eine grüne Wirtschaft die Natur im Wesentlichen monetisieren und Wälder, Trinkwasser und Fischbestände dem Gewinnstreben von Bankern und Händlern ausliefern wird, deren Unzulänglichkeiten bereits die Finanz- und Wirtschaftsturbulenzen der vergangenen vier Jahre auslösen halfen. Aber ist die Frage eine der Monetisierung oder der Bewertung der Natur? Tatsache ist, dass Natur bereits heute zu Schleuderpreisen ge- und verkauft, ausgebeutet und vermarktet wird, die ihrem realen Wert insbesondere als Lebensgrundlage für die Armen nicht gerecht werden. Zu einem großen Teil spiegelt dies die mangelnde Regulierung oder das Fehlen von Märkten wider, was dazu führt, dass der Nutzen, den die Natur uns tagtäglich bietet, nicht erfasst wird – ein Punkt, der z.B. im vom UN-Entwicklungsprogramm ausgerichteten G8+5-Projekt zur Ökonomie von Ökosystemen und Artenvielfalt hervorgehoben wird.