Vlády Francie a Německa loni intervenovaly kapitálovými injekcemi, aby nahradily prchající akcionáře. Podpořily ochabující poptávku dotovanými prodeji, stimulovaly výzkum čistších technologií a chránily pracovní místa. Tato schémata zotavení kladla na první místo národní zájmy a používala přitom argument, že peníze daňových poplatníků musí být využity k obraně domácích firem a zaměstnanců. Francouzské úřady nyní dovedly tento přístup ještě o krok dále, když založily „Fonds stratégique d’investissement“ (FSI), jenž si klade za cíl chránit domácí kapitál před predátorskými úmysly zahraničních investorů. Tento masový návrat k průmyslové politice včerejška a neochota vlády nechat padnout alespoň nekonkurenceschopné firmy by měly být důvodem k všeobecným obavám. S ohledem na reakce vlád na krizi lze snad člověku odpustit názor, že když je ekonomika stabilní, měli by hrát hlavní roli tržní regulátoři a úřady pro hospodářskou soutěž, zatímco průmyslová politika by se měla zavádět v době krize.
Die französische und die deutsche Regierung intervenierten letztes Jahr mit Kapitalspritzen, um den Abgang von Aktionären wettzumachen. Durch Subventionierung von Verkäufen, Forschungsförderung für saubere Technologien und Arbeitsplatzschutz wollte man eine sich abschwächende Nachfrage stützen. Bei diesen Förderungsprogrammen standen nationale Interessen an erster Stelle, wobei man als Argument anführte, dass das Geld der Steuerzahler eingesetzt werde müsse, um nationale Unternehmen und Arbeitskräfte abzusichern. Die französischen Behörden sind nun mit der Gründung eines strategischen Investitionsfonds (FSI) noch einen Schritt weitergegangen. Ziel dieses Fonds ist es, nationales Kapital vor den räuberischen Praktiken ausländischer Investoren zu schützen. Diese allumfassende Rückkehr zu einer Industriepolitik von vorgestern und die Zögerlichkeit der Regierungen, sogar wettbewerbsunfähige Betriebe bankrott gehen zu lassen, sollte Anlass zu großer Sorge sein. Gemessen an der Reaktion der Regierungen auf die Krise könnte man meinen, Regulierungs- und Wettbewerbsbehörden sollten unter stabilen wirtschaftlichen Bedingungen das Sagen haben und Industriepolitik in Krisenzeiten.