Ceny pro americké spotřebitele rostou a vzbuzují u nich pocit ztráty bohatství, ale nikoli proto, že jsou chudší, nýbrž proto, že dřívější rozložení globálních nevyvážeností jejich majetek zveličovalo. Vyvažování globální rovnováhy je pro americké spotřebitele bolestivé a projevuje se jako vyšší celková inflace. Zareagovat bojem proti inflaci uvnitř USA by však bylo nesmírně nevhodné – jednak ještě bolestivější pro americké spotřebitele, jednak bezúčelné. Konečně, jak prohlásili ekonomové Adam Posen a Arvind Subramanian: „Čínské jednostranné lpění na merkantilistických cílech vyvolává na domácí scéně inflaci a přehřívání.“ Avšak „snaha USA přimět Čínu k ústupu od těchto cílů vyznívá pokrytecky, když se zdá, že Spojené státy samy sáhly po nadměrném stimulu… Kdyby Čínská lidová banka a Fed ve spolupráci s většinou centrálních bank zpřísnily, domácí [tj. čínské] obavy z konkurenční devalvace by se utišily…“ Čínská politika exportních subvencí uskutečňovaných manipulací měny odjakživa směřovala k dlouhodobé neudržitelnosti, poněvadž musela vyvolat podstatnou domácí inflaci. Teď je rovněž příčinou značných bolestí dalších rozvojových zemí, neboť vzkvétající čínská ekonomika je přeplácí při nákupu zdrojů.
Die Kosten für die US-Verbraucher steigen und geben ihnen das Gefühl, ärmer zu sein, nicht weil sie ärmer geworden wären, sondern weil das vorherige Muster der globalen Ungleichgewichte ihren Wohlstand übertrieben hat. Ein globaler Ausgleich ist für die amerikanischen Konsumenten schmerzhaft und zeigt sich als höhere tatsächliche Inflation. Doch wäre es höchst unangebracht, aus diesem Grund die Inflation innerhalb der USA zu bekämpfen. Dies wäre sowohl wesentlich schmerzhafter für die US-Verbraucher als auch sinnlos. Und schließlich erzeugt Chinas zielstrebiges Verfolgen merkantilistischer Ziele, wie die Ökonomen Adam Posen und Arvind Subramanian behauptet haben, „zu Hause Inflation und Überhitzung.“ Aber „die Anstrengungen der USA, China zum Aufgeben dieser Ziele zu bewegen, klingen heuchlerisch, wenn sich die Vereinigten Staaten selbst für einen übermäßigen Impuls zu entscheiden scheinen. …[W]enn die Volksbank und die Fed die Koordination mit den meisten Zentralbanken straffen würden, so würden die inneren [chinesischen] Bedenken hinsichtlich einer den Wettbewerb fördernden Abwertung gedämpft…“ Es war immer schon abzusehen, dass Chinas Politik der Exportsubventionen durch Währungsmanipulation langfristig nicht aufrechterhalten werden kann, da sie im Inland zu einer beträchtlichen Inflation führen musste. Nun verursacht sie zudem anderen Entwicklungsländern beträchtliche Probleme, da Chinas boomende Wirtschaft sie beim Wettstreit um die Ressourcen überbietet.