Úžasné na tom bylo, že se ten skok, onen pokles, téměř přesně shodoval s okamžikem zrodu slova — slovo za slovem, systematicky. Takže se zdá, že všichni tři prvotní opatrovatelé — já, moje žena a naše chůva — systematicky a podle mě podvědomě měnili skladbu našeho jazyka, abychom se se synem potkali při zrodu slova a něžně ho naváděli ke složitějšímu jazyku. Tohle má mnoho důsledků, ale na jeden bych chtěl poukázat: musí existovat úžasné zpětnovazební smyčky. Samozřejmě, můj syn se učí z lingvistického prostředí, ale to prostředí se učí i od něho. Prostředí, lidé, jsou v těsných zpětnovazebních smyčkách a vytvářejí něco jako lešení, kterého jsme si doposud nepovšimli. Ale to se díváme na kontext řeči. Co takhle vizuální kontext?
Das Faszinierendste daran war, dass dieser Taucher, diese Senke fast perfekt übereinstimmte mit dem Moment, in dem jedes Wort geboren wurde. Wort für Wort, ganz gezielt. Es scheint also, dass alle drei Bezugspersonen - ich, meine Frau und unser Kindermädchen - systematisch und ich glaube unbewusst - unsere Sprache anpassen um ihm während der Geburt eines Wortes gerecht zu werden und ihn sanft zu komplexerer Sprache zu bringen. Die Schlussfolgerungen daraus -- es gibt viele, aber ich will nur diese eine hervorheben -- ist, dass es unglaubliche Rückmelde-Schlaufen geben muss. Natürlich lernt mein Sohn von seinem sprachlichen Umfeld, aber das Umfeld lernt von ihm. Dieses Umfeld, Menschen, sind in diesen engen Reaktionsschlaufen und erstellen eine Art Gerüst das bis jetzt noch nicht beobachtet wurde. Aber das ist der Blick auf den sprachlichen Kontext. Wie ist es mit dem visuellen Kontext?