Společným rysem většiny těchto úspěšných populací je to, že v jejich případě byla uplatněna řídící opatření, díky nimž se mohly vrátit na úroveň optimálního a udržitelného využívání nebo se na ní udržet. V roce 1996 se Evropská unie rozhodla změnit metodu řízení, aby nedošlo k dalšímu zhroucení populace sledě v Severním moři. Po dohodě s Norskem zavedla plán řízení pro tuto populaci tak, aby nakonec vedl k maximálnímu udržitelnému výnosu. V roce 1999 byla do plánu řízení zahrnuta treska obecná a treska skvrnitá a v roce 2004 následovala treska tmavá. V roce 2008 přijaly zásadu dlouhodobého plánu řízení státy, které se věnují lovu makrely, ale plán nemohl být uplatněn, protože nebylo dosaženo dohody o rozdělení kvót mezi Island, Faerské ostrovy, Norsko a Evropskou unii. Plány řízení se dnes uplatňují pro několik nejvýznamnějších populací, které loví rybáři Evropské unie. V odvětví rybolovu nejsou tato opatření vždy oblíbená, protože často znamenají menší úlovky, období, kdy jsou loviště uzavřena, a omezování dnů rybolovu. Nesmíme však zapomínat, že tyto plány mají dlouhodobý cíl: umožnit obnovení hojnosti rybolovného zdroje a zavedení udržitelného rybolovu.
Sieben dieser geteilten Bestände werden gemeinsam von den beiden Parteien verwaltet: der Kabeljau, der Schellfisch, der Seelachs, der Merlan, die Scholle, die Makrele und der Hering. Um einen zweiten Zusammenbruch des Heringsbestands in der Nordsee zu vermeiden, beschloss die Europäische Union 1996, die Bewirtschaftungsmethode zu ändern. In Abstimmung mit Norwegen führte sie einen Plan zur Bewirtschaftung dieses Bestands ein, um im Endeffekt zu einem höchstmöglichen Dauerertrag zu gelangen. 1999 folgte der Bewirtschaftungsplan für Kabeljau und Schellfisch, 2004 der für Seelachs. 2008 hatten die Staaten, die Makrelenfischerei betreiben, das Prinzip eines langfristigen Bewirtschaftungsplans akzeptiert, der jedoch wegen mangelnder Einigung über die Aufteilung der Quoten zwischen Island, den Färöer Inseln, Norwegen und der Europäischen Union nicht umgesetzt werden konnte. Allerdings sollte man doch wissen, dass es in den europäischen Gewässern Bestände gibt, die optimal befischt werden, die Fische von einer schönen Größe liefern und deren Quoten ausreichend hoch sind. Sie beweisen, dass es, wenn geeignete Fangmethoden angewendet werden, möglich ist, wirtschaftliche und ökologische Nachhaltigkeit zu gewährleisten. Wenn man diese Bestände untersucht, stellt man in der Tat fest, dass sie entweder – aus verschiedenen Gründen – seit jeher auf nachhaltige Weise befischt werden oder Gegenstand relativ alter Wiederaufbaupläne waren, die sie vor den Folgen der Überfischung bewahrt haben.