Zpomalení Číny, které přichází po letech nadměrných investic do realit a infrastruktury, způsobuje také globální přebytek průmyslového zboží. Jelikož domácí sektor se teď v těchto oblastech prudce smršťuje, přebytečná kapacita v čínském ocelářství a cementářství – abychom jmenovali jen dva příklady – je příčinou dalšího deflačního tlaku na globální průmyslové trhy. Ochablost poptávky ještě zhoršuje rostoucí příjmová nerovnost, neboť příjmy přenáší od těch, kdo více utratí, k těm, kdo více uspoří. Totéž platí pro asymetrickou korekci mezi věřitelskými ekonomikami, jež přespříliš spoří, ale nečelí tržnímu tlaku, aby více utrácely, a dlužnickými ekonomikami, které přespříliš utrácejí a tržní tlak je nutí více šetřit. Řečeno jednoduše, žijeme ve světě, kde je příliš velká nabídka a příliš malá poptávka. Důsledkem je vytrvalý dezinflační, ne-li deflační tlak, vzdor agresivnímu měnovému uvolňování. Neschopnost nekonvenčních měnových politik předejít otevřené deflaci zčásti odráží skutečnost, že takové politiky usilují o oslabení měny, a tedy zlepšení čistých vývozů a zvýšení inflace. To je však hra s nulovým součtem, která pouze vyváží deflaci a recesi do jiných ekonomik.
Chinas Abschwung, der nach Jahren der Überinvestition in Immobilien und Infrastruktur eintritt, bewirkt ebenfalls ein weltweites Überangebot an Fertigerzeugnissen und Industriegütern. Da die Binnennachfrage in diesen Sektoren nun drastisch zurückgeht, schüren die Überkapazitäten auf Chinas Stahl- und Zementsektor – um nur zwei Beispiele zu nennen – den deflationären Druck auf den weltweiten Industriemärkten weiter. Auch die steigende Einkommensungleichheit aufgrund der Umverteilung von Einkommen von denjenigen, die mehr ausgeben, zu denen, die mehr sparen, verschärft den Nachfrageausfall. Das Gleiche gilt für die asymmetrische Anpassung zwischen übermäßig sparenden Gläubigerländern, die nicht unter Marktdruck stehen, mehr auszugeben und Schuldnerländern, die zu viel ausgeben und sehr wohl unter Marktdruck stehen sowie gezwungen wurden, mehr zu sparen. Einfach ausgedrückt: wir leben in einer Welt mit zu großem Angebot und zu wenig Nachfrage. Die Folge ist anhaltender disinflationärer, wenn nicht gar deflationärer Druck, trotz aggressiver geldpolitischer Lockerung. Die Unmöglichkeit, mit unkonventioneller Geldpolitik eine umfassende Deflation zu verhindern ist teilweise Ausdruck der Tatsache, dass derartige Maßnahmen auf eine Schwächung der Währung abzielen, um dadurch die Nettoexporte zu erhöhen und die Inflation zu steigern. Dabei handelt es sich allerdings um ein Nullsummenspiel, mit dem Deflation und Rezession lediglich in andere Ökonomien exportiert wird.