Má-li EU zdvihnout zrak z vlastního dvorku k obzoru, musí najít soulad mezi různými názory, které napříč Evropou panují ohledně jejího místa ve světě a jejích hlavních zájmů. To znamená potřebu zabývat se těmi odstíny politického mínění, které Evropská komise a Evropský parlament považují za „euroskeptické“. Naproti tomu samozřejmě působí fakt, že byrokracie EU se cítí nemilována a zneuznána. Mezi mnoha vysoce postavenými činiteli panuje bezmála zákopová kultura a strachují se, že rozdmýchávání plamenů odporu mezi evropskými voliči by jednou mohlo zhatit směřování evropské jednoty. Euroskepticismus představuje vše, co se eurokratům protiví. Obávají se, že by politici a novináři oponující jejich strategiím užší politické a ekonomické unie ještě mohli obrátit veřejné mínění proti EU.
Wenn die EU ihren Blick von ihrem Nabel in Richtung Horizont erhebt, muss sie die vielen verschiedenen Meinungen über Europas Stellung in der Welt und die ureigensten Interessen der EU in Einklang bringen. Das bedeutet, sich auf jene Schattierungen des politischen Meinungsspektrums einzulassen, die das Europäische Parlament und die Europäische Kommission für „euroskeptisch“ hält. Natürlich kommt hier der Gegendruck aus der EU-Bürokratie, die sich ungeliebt und ungenügend gewürdigt fühlt. Unter vielen hochrangigen Beamten existiert beinahe so etwas wie eine Kultur der Kampfbereitschaft, denn diese Beamten fürchten, dass man vom Kurs in Richtung Einheit abweichen könnte, wenn man die Flammen des Widerstands auch noch anfacht. Für die Eurokraten ist Euroskepsis der Inbegriff für alles, was ihnen zuwider ist. Sie fürchten, dass Politiker und Journalisten, die sich gegen ihre Strategien für eine engere politische und wirtschaftliche Union aussprechen, die öffentliche Meinung gegen die EU aufbringen könnten.