Částečně to bylo dáno tím, že EU nebyla vůči svým nejnovějším členům tak štědrá jako k novým členským zemím v minulosti. Osm z deseti nových členů mělo navíc ještě před pouhými patnácti lety státem kontrolované hospodářství, což znamenalo, že někdy bolestivým reformám nezbytným pro členství v EU předcházelo stejně bolestné období přechodu na tržní hospodářství, případně se s nimi překrývalo. Ještě před dosažením členství v EU musely vlády všech kandidátských zemí začít přijímat opatření namířená na splnění maastrichtských kritérií do několika let, protože se noví členové v přístupových smlouvách zavázali k zavedení eura. Nejdůležitější opatření vyžadovala snížení rozpočtových schodků, mnohdy i za cenu omezení veřejných výdajů. V České republice, Maďarsku a Polsku připadl úkol dokončit takto obtížné reformy těsně před dosažením „cílové čáry" socialistickým stranám a přinutil je zradit v očích levicových voličů svou socialistickou identitu. V důsledku toho jim jejich historické poslání přivodilo zkázu.
Dafür verantwortlich war zum Teil die Tatsache, dass sich die EU gegenüber ihren jüngsten Mitgliedern nicht so großzügig zeigte, wie gegenüber Neumitgliedern der Vergangenheit. Hinzu kommt, dass es in acht der zehn neuen Mitgliedsländer noch vor fünfzehn Jahren staatlich kontrollierte Volkswirtschaften gab. Für diese Länder folgte auf eine Periode des schmerzvollen Übergangs zur Marktwirtschaft eine Zeit manchmal unerfreulicher, für den EU-Beitritt nötiger Reformen. In manchen Fällen fielen diese Prozesse auch zeitlich zusammen. Sogar schon vor der Erlangung der EU-Mitgliedschaft mussten alle Kandidatenländer Maßnahmen ergreifen, die darauf abzielten, innerhalb von ein paar Jahren die Maastricht-Kriterien zu erfüllen, da sich die neuen Mitglieder in ihren Beitrittsverträgen dazu verpflichteten, den Euro einzuführen. Die wichtigsten Maßnahmen erforderten die Senkung der Haushaltsdefizite, was vielfach über die Reduzierung der staatlichen Ausgaben erreicht wurde. In Tschechien, Ungarn und Polen fiel die Aufgabe, derart schwierige Reformen knapp vor dem Erreichen der „Ziellinie" durchzuführen, den sozialistischen Parteien zu, die damit in den Augen der linken Wähler, ihre sozialistische Identität verrieten. Ihre historische Mission wurde ihnen somit zum Verhängnis.