Druhým a aktuálnějším důvodem je ovšem lobbing ze strany korporací, jež tvrdí, že podmínkou konkurenceschopnosti firem je levná pracovní síla. Vlády mají navíc vlastní zájmy, které musí brát v úvahu: i veřejný sektor často zaměstnává řadu lidí pracujících za minimální mzdu. Je však načase dodat si odvahy. Fiskální politika – snižování daní nebo zvyšování veřejných výdajů – je příliš svázaná vysokým vládním dluhem, takže s její pomocí nelze dost dobře stimulovat poptávku, a snaha využít jí k přerozdělování zdrojů od bohatých k chudým vytváří vlastní problémy. Rovněž měnová politika – zejména programy „kvantitativního uvolňování“ používané v posledních letech centrálními bankami a spočívající v tištění obrovského množství peněz – vyčerpala své možnosti, když se cenová inflace pomalu zvedá a účetní bilance centrálních bank jsou rekordně velké. Mzdové intervence tak představují prakticky jedinou zbývající možnost.
Aber auch die Lobbyarbeit der Unternehmen, die argumentieren, ihre Wettbewerbsfähigkeit hinge von billigen Arbeitskräften ab, spielt eine Rolle. Und auch die Regierungen selbst haben ein Interesse an niedrigen Löhnen, da der öffentliche Sektor viele Mindestlohnempfänger beschäftigt. Aber trotzdem ist es Zeit, diesen mutigen Schritt zu wagen. Die Möglichkeiten der Haushaltspolitik – Steuersenkungen oder höhere öffentliche Ausgaben – sind zu stark eingeschränkt, um die Nachfrage entscheidend ankurbeln zu können, und die Versuche, sie dazu zu verwenden, Ressourcen von den Reichen zu den Armen umzuverteilen, haben ebenfalls Probleme verursacht. Auch der Geldpolitik – insbesondere den enormen „Gelddruckprogrammen“ der quantitativen Lockerungen der Zentralbanken in den letzten Jahren – ist die Luft ausgegangen. Die Preisinflation zieht an, und die Bilanzen der Zentralbanken platzen aus allen Nähten. Die einzige Möglichkeit, die noch übrig bleibt, sind Lohn- und Gehaltsinterventionen.