Podle Caplina je odpověď složitá, ale přinejmenším v USA za tím stojí jeden vážný problém: americký berní úřad odmítá vydat předběžné rozhodnutí o tom, jak by se podobná schémata řízení rizik zdaňovala. A vzhledem k této nejistotě nemá na kreativitu nikdo náladu. Současně existuje silná veřejná poptávka – zlostná a naléhavá – po vládní reakci zaměřené na prevenci další krize a skoncování s problémem finančních institucí, které jsou příliš velké, než aby mohly padnout. Politická realita je ovšem taková, že vládní představitelé postrádají dostatečné znalosti a motivaci k zavádění reforem, které jsou sice účinné, ale mají vysoce technický ráz. Jednou z reforem přijatých v USA s cílem pomoci předcházet problému institucí příliš velkých na to, aby mohly padnout, je například pravidlo držení rizik, které tvoří součást Dodd-Frankova zákona z roku 2010. Aby se zajistilo, že také sekuritizátoři hypotečních úvěrů „ponesou kůži na trh“, vyžaduje se od nich, aby drželi podíl v pěti procentech hypotečních cenných papírů, které vytvoří (pokud se na ně nevztahuje výjimka). Paul Willen z Bostonské federální rezervní banky však v jiné studii představené na našem zasedání tvrdí, že vytvoření takové překážky je jen stěží nejlepším způsobem, jak může vláda zlepšit fungování finančních trhů.
Die Antwort sei kompliziert, meinte er, aber zumindest in den USA besteht ein ernsthaftes Problem: die Weigerung der amerikanischen Steuerbehörde US Internal Revenue Service, im Voraus verbindliche Angaben darüber zu machen, wie derartige Risikovorkehrungen besteuert werden würden. Angesichts der daraus entstehenden Unsicherheit, hat niemand Lust, sich kreativ zu betätigen. Unterdessen besteht der starke – wütende und dringliche - öffentliche Wunsch nach einer Reaktion des Staates, die darauf abzielt, eine weitere Krise zu verhindern und das Problem jener Finanzinstitutionen zu lösen, die „zu groß sind, um sie scheitern zu lassen“. Doch die politische Realität ist, dass es den Regierungsvertretern an ausreichenden Kenntnissen und Anreizen mangelt, wirksame und fachlich höchst anspruchsvolle Reformen umzusetzen. Eine in den USA beschlossene Reform, die dazu beitragen soll, die Problematik rund um das Thema „zu groß, um zu scheitern” zu lösen ist beispielsweise die im Dodd Frank-Gesetz des Jahres 2010 festgelegte Regel zum Risikobehalt. Um sicherzustellen, dass Institutionen, die Hypotheken verbriefen, auch ein gewisses Interesse am Erfolg haben, wird von ihnen gefordert, einen Anteil von 5 Prozent der von ihnen geschaffenen verbrieften Hypotheken zurückzubehalten (außer sie haben Anspruch auf eine Ausnahmeregelung). Doch anlässlich einer weiteren Präsentation einer Arbeit bei unserer Veranstaltung argumentierte Paul Willen von der Federal Reserve Bank of Boston, dass eine derartige Einschränkung wohl kaum die beste Möglichkeit für eine Regierung sei, die Funktion der Finanzmärkte zu verbessern.