Zahraniční pomoc – transfery z bohatých zemí do chudých – je z řady důvodů chvályhodná, zejména v oblasti zdravotnictví, kde se díky ní podařilo zachránit životy mnoha lidí. Zahraniční pomoc však také podkopává rozvoj místních státních kapacit. Nejpatrnější je to v zemích – především afrických –, kde je vláda přímým adresátem pomoci a kde je objem pomoci v poměru k fiskálním výdajům vysoký (často více než poloviční). Takové vlády nepotřebují společenskou smlouvu s občany, parlament ani systém výběru daní. Pokud jsou někomu zodpovědné, pak jen svým dárcům – a ani to v praxi často neplatí, poněvadž dárci čelí tlaku vlastních občanů (kteří právem chtějí pomáhat chudým) a potřebují rozdělovat peníze přinejmenším stejně, jako je vlády chudých zemí potřebují přijímat. A co obejít vlády a poskytovat pomoc přímo chudým?
Fremdhilfe – Transfers von reichen Ländern in arme – hat viel für sich, insbesondere in der Gesundheitsfürsorge. Sie ist der Grund dafür, dass viele Menschen heute leben, statt tot zu sein. Aber ausländische Hilfszahlungen unterminieren auch die Entwicklung lokaler staatlicher Kapazitäten. Dies ist besonders augenfällig in – hauptsächlich afrikanischen – Ländern, wo die Regierung die Hilfe direkt in Empfang nimmt und die Hilfsleistungen im Vergleich zu den Haushaltsausgaben sehr hoch sind (oft mehr als die Hälfte der Gesamtausgaben). Solche Regierungen brauchen keinen Kontakt zu ihren Bürgern, kein Parlament und kein System zur Steuereinnahme. Wenn sie überhaupt jemandem Rechenschaft schuldig sind, dann den Geldgebern; aber sogar dies scheitert in der Praxis, da die Geldgeber unter dem Druck ihrer eigenen Bürger stehen (die zu Recht den Armen helfen möchten) und das Verteilen von Geld genauso nötig haben wie die Regierungen der armen Länder dessen Empfang, wenn nicht sogar noch dringender. Wie sieht es damit aus, die Regierungen zu umgehen und die Hilfe direkt an die Armen zu geben?