Ambicióznější cíl WFS snížit celkový počet hladovějících lidí ve světě na polovinu je ještě vzdálenější – počet podvyživených osob klesl od období let 1990-1992 pouze o 17%. Jak podotýká zpráva SOFI 2013, pokrok směrem k vymýcení hladu a podvýživy se zpomalil po roce 2000, kdy po téměř půlstoletí poklesu začaly stoupat ceny potravin. Ačkoliv rychlý hospodářský růst zvýšil ve velké části rozvinutého světa příjmy na obyvatele, růst příjmů není rovnoměrně rozdělený, takže stamiliony lidí se potýkají s vyššími cenami potravin bez dostatečného navýšení příjmů. Světová banka původně definovala práh extrémní chudoby („dolar na den“) především jako cenu takového množství potravin, jaké zabrání hladu. Pozdější úpravy – například zvýšení na 1,25 dolaru na den pro rok 2005 – však tuto spojitost zjevně ztratily. Dnešní hranice extrémní chudoby je nedostatečná, protože nevylučuje podvýživu – například v Nikaragui.
Das noch ehrgeizigere Ziel des Welternährungsgipfels, die Gesamtanzahl der hungernden Menschen weltweit zu senken, ist sogar noch weiter entfernt, die Anzahl der unterernährten Menschen ist seit 1990-1992 um lediglich 17 Prozent gesunken. Wie aus SOFI 2013 hervorgeht, hat sich der Fortschritt bei der Bekämpfung von Hunger und Unterernährung seit 2000 verlangsamt, als die Nahrungsmittelpreise anfingen, zu steigen, nachdem sie fast ein halbes Jahrhundert lang gesunken waren. Obwohl ein schnelles Wirtschaftswachstum das Pro-Kopf-Einkommen in weiten Teilen der entwickelten Welt hat steigen lassen, werden die Einkommenszuwächse doch nicht gleichmäßig verteilt, so dass hunderte millionen Menschen höhere Lebensmittelpreise zahlen müssen, ohne dass ihr Einkommen entsprechend gestiegen wäre. Die Weltbank richtete sich bei der Festlegung ihres Schwellenwerts für extreme Armut auf einen Dollar pro Tag ursprünglich nach der Menge an Lebensmitteln, die man kaufen muss, um nicht zu hungern. Aber spätere Anpassungen – so zum Beispiel 2005 auf 1,25 Dollar pro Tag – scheinen diese Verbindung verloren zu haben. Heute ist die Grenze der extremen Armut nicht mehr ausreichend, um eine Unterernährung zu verhindern – zum Beispiel in Nicaragua.