Politická reakce na Velkou recesi ale mění způsob, jímž bychom o této věci měli uvažovat. Vlády před první světovou válkou – a ještě výrazněji před druhou světovou válkou – si snižování nezaměstnanosti během hospodářských poklesů za svůj úkol nebraly. Existovaly pro to tři důvody, leč do konce druhé světové války se všechny tři vytratily. Zaprvé tu byla lobby stálých peněz: významný počet bohatých, společensky vlivných a politicky mocných lidí, jejichž investice směřovaly drtivou měrou do dluhopisů. Osobně jim jen málo záleželo na vysokém využití kapacit a na nízké nezaměstnanosti, ale měli velký zájem o stabilní ceny. V prvé řadě chtěli stálé peníze. Zadruhé, třídy pracujících, jež vysoká nezaměstnanost postihovala nejvíc, obvykle při hlasování nikdo nereprezentoval. Kde tomu tak bylo, pracující ani jejich zástupci neměli žádný dobrý způsob jak uvažovat o přínosech, jež by jim stimulační vládní politiky usilující o zmírňování hospodářských poklesů mohly přinést, a každopádně neměli jak dosáhnout na mocenské páky.
Doch die politische Reaktion auf die Große Rezession hat die Art und Weise verändert, wie wir über dieses Problem nachdenken sollten. Vor dem Ersten Weltkrieg – und noch mehr vor dem Zweiten Weltkrieg – betrachteten es die Regierungen sich nicht als ihre Aufgabe, während eines Konjunkturabschwungs die Arbeitslosigkeit möglichst gering zu halten. Dafür gab es drei Gründe, die zum Ende des Zweiten Weltkrieges alle hinfällig waren. Zunächst war da die Lobby des harten Geldes – eine beträchtliche Zahl reicher, gesellschaftlich einflussreicher und politisch mächtiger Personen, deren Vermögen überwiegend in Anleihen angelegt war. Für diese persönlich waren hohe Kapazitätsauslastung und niedrige Arbeitslosigkeit nicht besonders wichtig, sehr wohl aber stabile Preise. Mehr als alles andere waren sie an einer harten Währung interessiert. Zweitens waren die Arbeiter, die von einer hohen Arbeitslosigkeit am schwersten betroffen waren, im Allgemeinen nicht wahlberechtigt. Und dort, wo sie es waren, hatten sie und ihre Vertreter keine gute Möglichkeit, darüber nachzudenken, wie sie im Falle eines moderaten Abschwungs von einer staatlichen Konjunkturpolitik profitieren könnten, und ohnehin keine Chance, an die Schalthebel der Macht zu gelangen.