V rámci tohoto procesu vlády slíbily,že nebudou překračovat svéfinanční možnosti, a byly stanovenystropy pro povolenou výši dluhu a výši rozpočtového deficitu. Státy EU se zároveň dohodly na systémutzv. „mnohostranného dohledu“ čimonitorování, jehož úkolem je dávatpozor na situace, kdy by rozhodnutíjednoho členského státu v oblastirozpočtové politiky mohlo negativněovlivnit ekonomiky ostatních členských států. Na cestě k růstu V roce 1992 bylo odsouhlaseno, že připravenost členského státu pro přijetí jednotné měny budeposuzována na základě pěti kritérií.Ta jsou souhrnně známa pod pojmem maastrichtská kritéria,podle města, kde byla podepsána smlouva, jež tato kritéria přesně definuje. • cenové stability: míra inflace by neměla o více než 1,5 % překročit míru inflace tří států, které v předchozím roce dosáhly v této oblasti nejlepších výsledků; • rozpočtového deficitu (rozdíl mezi státními příjmy a výdaji): obecně platí, že se tento deficit musípohybovat pod úrovní 3 % hrubého domácího produktu (HDP); • dluhu: hranice byla stanovena na 60 % HDP; i země s vyšší mírou dluhu v porovnání k HDP všakmůže přijmout euro, pokud úroveň jejího dluhu soustavně klesá;
Als Teil dieses Prozesses gaben die Regierungen die Zusage, nicht überihre Verhältnisse zu leben, und es wurden Höchstgrenzen für die Staatsschulden und den Umfang des Haushaltsdefizits festgelegt. Die EU-Ländervereinbarten ein System multilateraler Überwachung, damit sich haushaltspolitische Entscheidungen eines Mitgliedstaates nicht negativ auf die Volkswirtschaften anderer Mitgliedstaaten auswirken. Für mehr Wachstum 1992 wurde vereinbart, dass fünf Kriterien darüber bestimmen sollten, ob ein Mitgliedstaat für die Einheitliche Währung bereit ist. Diese Kriterien werden Maastricht-Kriterien genannt, nach der Stadt, in derder entsprechende Vertrag unterzeichnet wurde. •Preisstabilität: die Inflationsrate darf höchstens 1,5 Prozentpunkte über dem Wert der drei Mitgliedstaaten mit der besten Vorjahres-Inflationsrate liegen; •Haushaltsdefizit (der Unterschied zwischen den Einnahmen und Ausgaben des Staates): Es muss grundsätzlich niedriger sein als 3 % des Bruttoinlandsprodukts (BIP); •Schulden: Die Grenze wurde auf 60 % des BIP festgelegt. Ein Land mit einer höheren Schuldenquotekann sich trotzdem am Euro beteiligen, wenn seine Schuldenquote ständig sinkt;