Výsledkem byl systém pevných, ale upravitelných měnových kurzů z brettonwoodské konference, který se časem proměnil v systém pohyblivých kurzů z osmdesátých let. Pak přišla léta devadesátá. Znenadání byly zpět ohromně destruktivní krize plynoucí z davového chování: Mexiko, Thajsko, Korea, Brazílie a další připomínaly nejvíce americkou finanční paniku z roku 1873 nebo rakouskou krizi Creditanstalt z roku 1931. Argentinská krize z konce roku 2001 se nápadně podobala krizi argentinské banky Baring Brothers z roku 1890 - až na to, že se tehdy zdálo, že politici a mezinárodní bankéři měli lepší představu o tom, jak minimalizovat škody, než mají dnes. Ale jestliže se ti, kdo budovali poválečný mezinárodní měnový systém, snažili vymýtit nebezpečí vycházející z panikou způsobovaných mezinárodních finančních krizí, proč jsou tito finanční démoni opět mezi námi? Pravda je taková, že tvůrci hospodářských politik žonglují se shluky potenciálních katastrof: odmršťují tu, která se zdá nejnebezpečnější, a vytvářejí prostor pro tu, která je zdánlivě vzdálenější.
Das Ergebnis dieser Bemühungen war das fixe, aber dennoch anpassungsfähige Wechselkurssystem von Bretton Woods, das sich mit der Zeit zum System der variablen Wechselkurse der achtziger Jahre entwickelte. Dann kamen die neunziger Jahre. Internationale Finanzkrisen mit immenser Zerstörungskraft griffen um sich: Die Situation in Mexiko, Thailand, Korea, Brasilien und anderen Ländern erinnert an die Panik in den USA im Jahr 1873 oder an die Krise der österreichischen Creditanstalt im Jahr 1931. Die Krise Argentiniens am Ende des Jahres 2001 ähnelte fatal der Baring Brothers-Krise des Jahres 1890 - mit dem Unterschied, dass Politiker und internationale Banker im Jahr 1890 mit besseren Ideen zur Schadensminimierung aufwarten konnten als heute. Das internationale Finanzsystem nach dem Zweiten Weltkrieg wurde konzipiert, um gegen die Gefahren solcher internationalen Finanzkrisen gewappnet zu sein. Warum aber kehrten diese Schreckgespenster der Finanzpolitik zurück? In Wahrheit jonglieren Wirtschaftspolitiker mit einer ganzen Anzahl möglicher Katastrophen herum. Erscheint ein Szenario zu bedrohlich, wird es unverzüglich durch ein scheinbar harmloseres ersetzt.