Tak například se díky pokroku lékařství a hygieny a vyšší kvalitě a pestrosti zboží (třeba bezpečnějších potravin) postupně zvýšila průměrná délka života. Poptávka po lepším zboží (a službách) k naplňování našich potřeb se zdá neomezená, což pohání vědu a novátorství. Keynes se možná o tento zjednodušený popis lidských potřeb opíral tak silně proto, aby se dopracoval k prohlášení, „že ekonomický problém není… trvalým problémem lidské rasy“. Byť tento názor může být z pohledu těch, kdo věří v hospodářský a společenský pokrok, přehnaný, zcela mylný není. Vzácnost přinejmenším nemusí být otázkou života a smrti. Zapotřebí je jen zvýšení životní úrovně a sociální soudržnosti, tedy rozhodnutí neohrozit nedostatečným přerozdělováním životy těch nejchudších. Vzácnost nicméně zůstane, poněvadž neexistuje nic, co by se podobalo neměnnému stavu, v němž jsou všechny potřeby uspokojené a lidstvo přestává toužit po lepší budoucnosti. Keynesův rozhodný tón ale naznačuje, že své taxonomii potřeb věřil. Za nejodpudivější považoval kapitalismus jako cíl sám o sobě.
Zum Beispiel ist die Lebenserwartung im Laufe der Zeit gestiegen – dank des medizinischen und hygienischen Fortschritts sowie der besseren Qualität und Vielfalt von Waren (z. B. sicherere Nahrungsmittel). Die Nachfrage nach besseren Waren (und Dienstleistungen), um unseren Bedürfnissen zu entsprechen, scheint unbegrenzt zu sein, was Wissenschaft und Innovation vorantreibt. Womöglich stützte sich Keynes so stark auf eine derart simple Beschreibung der menschlichen Bedürfnisse, um sein Argument zu unterstreichen, „dass das wirtschaftliche Problem nicht … das dauerhafte Problem der menschlichen Rasse darstellt.“ Obwohl diese Ansicht vielleicht übertrieben ist, ist sie für diejenigen, die an wirtschaftlichen und sozialen Fortschritt glauben, nicht vollkommen falsch. Zumindest muss Mangel keine Frage von Leben und Tod sein. Es bedarf nur einer Verbesserung des Lebensstandards und des gesellschaftlichen Zusammenhalts – der Weigerung, das Leben der Ärmsten aufgrund einer mangelhaften Umverteilung zu gefährden. Dennoch würde es weiterhin Mangel geben, weil es keinen gleichbleibenden Zustand gibt, in dem alle Bedürfnisse befriedigt sind und die Menschheit aufhört, auf eine bessere Zukunft zu hoffen. Doch weist Keynes’ eindringlicher Ton darauf hin, dass er an seine eigene Klassifizierung der Bedürfnisse glaubte. Was er am widerwärtigsten fand, war der Kapitalismus als Selbstzweck.