Právníci, aktivisté za lidská práva a političtí předáci jsou od té doby zatýkáni. Reakcí na tyto kroky je všeobecný odpor veřejnosti. Místo aby vzal na sebe zodpovědnost za zhoršující se bezpečnostní situaci v zemi (jejímž dokladem jsou pravidelné sebevražedné pumové útoky) a prohlubující se talibanizaci kmenových oblastí, pokusil se Mušaraf svalit vinu na soudnictví a média. Jistě, v některých případech byl soudní aktivismus zjevný (byť probíhal v rámci ústavních zákonů) a také sdělovací prostředky se dopouštěly chyb; avšak ani při nejbujnější fantazii nelze tyto jevy dávat do souvislosti s náboženským extremismem nebo podporou radikalismu. Je nepravděpodobné, že by Mušarafův poslední gambit uspěl, neboť jeho podpora u veřejnosti dosahuje minima. Pákistánské ozbrojené složky – které jsou opakovaným terčem sebevražedných atentátníků – se staly demoralizovanými. Lze si jen těžko představit, že by se postavily za Mušarafa, kdyby měl vypuknout občanský konflikt. Stejně tak nemůže slabý, obléhaný a dezorientovaný Mušaraf očekávat, že se mu podaří účinně bojovat s islámským ozbrojeným radikalismem nebo nastolit v Pákistánu politickou stabilitu.
Juristen, Menschenrechtsaktivisten und politische Führer wurden seitdem verhaftet. Die Reaktion der Öffentlichkeit auf diese Schritte ist allgemeine Verbitterung. Anstatt die Verantwortung für die immer schlechter werdende Sicherheitslage (für die die regelmäßigen Selbstmordanschläge ein Beleg sind) und die zunehmende Talibanisierung der Stammesgebiete zu übernehmen, hat Musharraf versucht, der Justiz und den Medien die Schuld hierfür zu geben. Sicher, in einigen Fällen war der richterliche Aktivismus offensichtlich (auch wenn er sich im Rahmen der Verfassung abspielte), und auch die Medien haben Fehler gemacht. Doch egal, wie sehr man seine Fantasie strapaziert: Mit religiösem Extremismus oder Unterstützung für die Militanten lässt sich dies nicht in Verbindung bringen. Es ist unwahrscheinlich, dass Musharrafs neuster Schachzug Erfolg haben wird, denn seine politische Unterstützung befindet sich auf dem Tiefpunkt. Pakistans Streitkräfte – wiederholt Ziel von Selbstmordattentätern – sind demoralisiert. Es ist schwer vorstellbar, dass sie Musharraf beistehen werden, sollten Bürgerunruhen ausbrechen. Ebenso wenig ist zu erwarten, dass ein geschwächter, von allen Seiten bedrängter und orientierungsloser Musharraf den militanten Islamismus wirksam bekämpfen oder Pakistan politische Stabilität bringen wird.