Podle FAO na takové aktivity připadá 11-26 milionů tun ryb ročně, tedy zhruba 20 % celkového globálního úlovku. Dohoda by rovněž potlačila další typy dotací, které podporují zvýšené rybolovné aktivity, neboť by od vlád vyžadovala, aby doložily, že přijaly opatření, která zajistí, že podpora lovu nepoškodí zásoby ryb. Jednou z nejtěžších otázek ve vyjednáváních je to, jak definovat a dodržet původní mandát k vyjednávání zaručující zvláštní a odlišný přístup k rozvojovým zemím, zejména k těm nejméně vyspělým. Mnohé z těchto zemí závisí na drobném živnostenském rybářství a požadují větší politický prostor pro rozvoj svých kapacit průmyslového rybolovu. Jelikož však mají slabou schopnost spravovat rybolovné oblasti, mohlo by pro ně být těžké zavést nové dotační režimy tak rychle a účinně, jak to dokážou bohatší členové. Další nesnadnou věcí je zajistit transparentnost, stanovením požadavků, aby členská země podala oznámení, když na podporu svého rybářského průmyslu zavede dotace, které nezpůsobují škody a nepokřivují trh. Poradit si s těmito obtížemi nebude snadné, ale zvládnout je musíme, protože členové WTO se zavázali, že ochrání rybolovné oblasti a oceány, o něž se všichni dělíme. Dohodou, která odstraní škodlivé dotace na rybolov, členové WTO splní své dřívější závazky.
Laut FAO entfallen auf derartige Aktivitäten 11-26 Millionen Tonnen Fisch pro Jahr; das sind rund 20% der weltweiten Gesamtfangmenge. Die Vereinbarung würde zudem noch andere Arten von Subventionen beschränken, die erhöhte Fischereiaktivitäten unterstützen, denn sie sieht vor, dass die Regierungen nachweisen müssen, dass sie Schritte unternommen haben, damit eine derartige Unterstützung die Fischbestände nicht schädigt. Einer der schwierigsten Aspekte bei den Verhandlungen ist, das ursprüngliche Verhandlungsmandat zu definieren und zu respektieren, das den Entwicklungsländern – und insbesondere den am wenigsten entwickelten Ländern – eine Sonderbehandlung garantierte. Viele dieser Länder stützen sich auf das Fischereihandwerk und streben politische Spielräume an, um ihre eigenen industriellen Fangkapazitäten auszuweiten. Doch weil ihre fischereiwirtschaftlichen Fähigkeiten nur schwach entwickelt sind, werden sie sich möglicherweise schwer tun, ebenso schnell und effektiv neue Subventionssysteme umzusetzen wie die reicheren WTO-Mitglieder das können. Eine weitere schwierige Frage ist, wie man Transparenz sicherstellt. Dies muss Regelungen umfassen, wonach ein Mitglied bekanntmachen muss, wenn es unschädliche und nicht zu Verzerrungen führende Subventionen zur Förderung seiner Fischereiindustrie einsetzt. Diese Probleme zu lösen wird nicht einfach, doch wir müssen es tun, weil die WTO-Mitglieder versprochen haben, die Fischereiwirtschaft und die Meere, die wir alle teilen, zu schützen. Indem sie einen Ausstieg aus schädlichen Fischereisubventionen aushandeln, halten die WTO-Mitglieder nicht bloß frühere Zusagen ein.