Čím více přemýšlím o poučení, které mi před 45 lety poskytla, tím zřetelněji vidím v jejích slovech další, byť méně očividný rozměr: Jsme to „my“, kdo válku prohrál. Němci jako skupina lidí nebyli nevinnými oběťmi malého gangu zločinných cizáků zvaných „nacisté“ – nacismus byl vnitřní ideologií, kterou podporovaly miliony Němců, a každý Němec nesl zodpovědnost za její zvěrstva, ať už jí byl jako jednotlivec věrný, či nikoliv. V dnešním Německu se drtivá většina občanů hlásí k tvrzení, že 8. květen 1945 byl dnem osvobození – nejen pro Evropu, ale i pro samotné Německo. V porovnání s veřejným míněním v roce 1960 je to jistě obrovský pokrok. Paradoxně však může obsahovat také prvek zapomnění, poněvadž vede k tendenci zakrývat skutečnost, že k osvobození byla nutná vojenská porážka. Abych použil babiččina slova, osvoboditeli zde nejsme „my“, nýbrž „oni“. Způsob, jakým lidé nazírají na minulost, nám toho o jejich současných postojích vypovídá více než minulost sama. Právě to má označovat výraz „politika paměti“.
Je mehr ich über diese, mir vor 45 Jahren erteilte Lektion nachdachte, desto deutlicher erschien mir auch eine weniger offensichtliche Dimension in ihrer Aussage, nämlich, dass „wir“ den Krieg verloren haben. Kollektiv waren die Deutschen nicht die unschuldigen Opfer einer kleinen Verbrecherbande namens „Nazis“ - der Nazismus war eine innere, von Millionen Deutschen getragene Ideologie und jeder Deutsche war für die Gräueltaten verantwortlich, ungeachtet, ob er oder sie dieser Ideologie nun persönlich anhing oder nicht. Im heutigen Deutschland stimmt eine überwältigende Mehrheit der Aussage zu, dass der 8. Mai 1945 ein Tag der Befreiung war – nicht nur für Europa, sondern auch für Deutschland selbst. Im Vergleich zur öffentlichen Meinung im Jahr 1960 ist das gewiss ein enormer Fortschritt. Paradoxerweise allerdings könnte man darin auch ein Stück Vergesslichkeit entdecken, denn diese Aussage verdeckt die Tatsache, dass es für die Befreiung einer militärischen Niederlage bedurfte. Mit den Worten meiner Großmutter ausgedrückt, waren nicht „wir“ die Befreier, sondern „sie“. Die Art und Weise wie Menschen zur Vergangenheit stehen, sagt uns mehr über ihre gegenwärtige Einstellung als über die Vergangenheit selbst. Das soll auch der Terminus „Politik der Erinnerung“ zum Ausdruck bringen.