Podíl obyvatel měst žijících v chudobě dnes roste, 33% jich žije ve slumech a 75% celosvětových emisí oxidu uhličitého vzniká v městských oblastech. Nad podobnými statistikami bychom se měli zarazit: jsou města opravdu nejlepší formou organizace lidského života? Mohou jí být, ale pouze v případě, že podstatně upravíme jejich plánování, výstavbu a řízení. Má-li růst vytvářený ve městech podporovat trvale udržitelnou a prosperující budoucnost, musí vlády a developeři znovu zaujmout k urbanizaci přístup založený na uživatelích. Většina velkých měst dnes nedokáže začlenit do plánovacího procesu lidi, jichž se to týká, což vede k vyčleňujícímu rozvoji. Vezměme si všudypřítomné developerské projekty na okrajích měst, což je charakteristický rys mnoha měst trpících špatným plánováním. Tyto ohyzdné mnohajednotkové projekty postavené uprostřed ničeho jsou často odříznuté od veřejné dopravy a dalších služeb, což přispívá k pocitu izolovanosti obyvatel od městského jádra.
Heute wächst der Anteil von Stadtbewohnern an der Armut, 33 Prozent leben im Slums, und 75 Prozent der globalen Kohlendioxidemissionen stammen aus den städtischen Großräumen. Statistiken wie diese sollten uns zu denken geben: Sind Städte wirklich die beste Art und Weise, menschliches Leben zu organisieren? Das könnten sie sein, aber nur mit erheblichen Eingriffen in Planung, Bau und Verwaltung. Damit durch Städte erzeugtes Wachstum eine nachhaltige und blühende Zukunft ermöglichen kann, müssen Regierungen und Investoren den Nutzer wieder in den Fokus des Städtebaus stellen. Heute versäumen es die meisten Städte, die wichtigsten Stakeholder in den Planungsprozess mit einzubeziehen, was zu Exklusion führt. Nehmen wir das allgegenwärtige Bauprojekt am Stadtrand, ein Merkmal vieler schlecht geplanter Städte. Hässliche Siedlungen werden ganz weit draußen gebaut, haben oft keine Anbindung an öffentliche Verkehrsmittel und andere Versorgungsleistungen und isolieren ihre Bewohner von den Zentren.