S jistotou můžeme říci to, že Draghiho poznámky a reakce, kterou vyvolaly, ukazují, že základní problémy eurozóny nejsou převážně finanční či ekonomické, nýbrž politické, psychologické a institucionální. Mezinárodní pozorovatelé věnovali Draghiho závazku udělat „všechno, co je třeba“ pro záchranu eura takovou pozornost proto, že mnozí z nich začínají mít pochybnosti o odhodlání dalších čelních evropských protagonistů učinit totéž. (Některé tyto pochybnosti jsou samozřejmě politicky nebo finančně účelové; určitý model finančního kapitalismu vnímá euro jako hrozbu a příznivci tohoto modelu udělají vše, co je v jejich silách, aby přivodili zánik této měny.) Neschopnost lídrů eurozóny rozptýlit pochyby o jejich oddanosti euru po dvou a půl letech krize však naznačuje, že tento problém má hluboké kořeny. Ministři zemí eurozóny poukazují při vlastní obhajobě na hromadu reforem, které v posledních třiceti měsících zavedli a které podpoří hospodářskou modernizaci, obnoví zdravé vládní finance a zajistí užší hospodářskou koordinaci. Tyto reformy bohužel až příliš často slouží jako náhražková aktivita – samy o sobě jsou chvályhodné, ale nedokážou jednoznačně reagovat na otázky, které s rostoucí naléhavostí kladou mezinárodní trhy: jsou největší a v současnosti i nejvíce prosperující členové eurozóny absolutně oddáni jejímu pokračování? Nikdo nepochybuje o tom, že Německo a většina ostatních členů eurozóny by dali přednost pokračování jednotné měny.
Mit Sicherheit aber zeigen Draghis Aussagen und die damit verbundenen Reaktionen, dass die grundlegenden Probleme der Eurozone nicht in erster Linie finanzieller oder wirtschaftlicher Natur sind, sondern politisch, psychologisch und institutionell. Internationale Beobachter haben Draghis Bekenntnis, zur Rettung des Euro “alles zu tun”, deshalb so stark beachtet, weil viele von ihnen in letzter Zeit daran zu zweifeln begonnen haben, dass auch andere europäische Staatsführer eine solche Verpflichtung eingehen würden. (Manche dieser Zweifel beruhen natürlich auf politischem und finanziellem Eigennutz: Eine bestimmte Strömung des Finanzkapitalismus sieht im Euro eine Bedrohung, und ihre Anhänger würden alles ihnen mögliche tun, um ihn zu Fall zu bringen.) Aber die Unfähigkeit der Eurozonen-Politiker, nach zweieinhalb Jahren Krise Zweifel über ihre Bekenntnis zum Euro auszuräumen, legt nahe, dass das Problem tief verwurzelt ist. Zu ihrer Verteidigung führen die Minister der Eurozone die vielen Reformen an, die sie in den letzten dreißig Monaten zur Förderung der wirtschaftlichen Modernisierung, der Sanierung der Regierungsfinanzen und engerer wirtschaftlicher Koordination auf den Weg gebracht haben. Leider haben diese Reformen allzu oft der Verdrängung gedient – an sich hilfreich, aber unfähig, die Frage zu beantworten, die von den internationalen Märkten immer dringender gestellt wird: Fühlen sich die größten und momentan reichsten Mitglieder der Eurozone absolut verpflichtet, diese aufrecht zu erhalten? Niemand bezweifelt, dass Deutschland und die meisten anderen Mitglieder der Eurozone eine Fortführung der Einheitswährung bevorzugen würden.