Zamysleme se nad třemi standardními argumenty ve prospěch zelené ekonomiky: klimatickými změnami, energetickou bezpečností a pracovními místy. Ukazuje se, že frakování si ve všech třech oblastech vede lépe. Předpokládáme-li naprostý úspěch britského plánu, mohla by mořská větrná energie produkovat v roce 2020 více než 10% celkové elektrické energie v zemi a snížit její emise CO2 až o 22 megatun neboli o 5% ročně. Náklady by však rovněž byly fenomenální. Velká Británie by platila na dotacích nejméně 8 miliard dolarů ročně, aby tuto přirozeně neefektivní technologii podpořila. Porovnejme to s příležitostí, kterou nabízí ložisko Bowland Shale. Kdyby Británie dokázala do roku 2020 využívat jeho zásoby byť jen s třetinovou intenzitou oproti současné těžbě na ložiscích Barnett Shale a Marcellus Shale, výsledek by byl epochální. Zemní plyn je mnohem ekologičtější než uhlí, které je i nadále stěžejní surovinou při výrobě elektrické energie ve světě i ve Velké Británii.
Betrachten wir die drei Standardargumente für eine grüne Wirtschaft: Klimawandel, Energiesicherheit und Arbeitsplätze. Wie sich herausstellt, schneidet Fracking bei allen dreien besser ab. Den uneingeschränkten Erfolg des britischen Plans vorausgesetzt, kann Offshore-Windkraft im Jahr 2020 über 10% der Elektrizität des Landes erzeugen und die CO2-Emissionen um bis zu 22 Megatonnen oder 5% jährlich verringern. Aber auch die Kosten wären exorbitant. Zur Förderung dieser durch und durch ineffizienten Technologie müsste Großbritannien jährlich mindestens 8 Milliarden USD an Subventionen bezahlen. Vergleichen wir dies mit den Möglichkeiten des Bowland Shale. Könnte Großbritannien bis 2020 dessen Reserven in nur einem Drittel des Ausmaßes dessen ausbeuten, was heute an den Barnett- und Marcellus-Feldern stattfindet, wäre das Ergebnis phänomenal. Erdgas ist viel umweltfreundlicher als Kohle, die weltweit und in Großbritannien weiterhin die Hauptenergiequelle zur Stromerzeugung ist.