Kolektivní posudek finančních trhů ve věci hospodářské a fiskální politiky vlády je vyjádřen rizikovou prémií, již vláda ze svého vnějšího dluhu musí platit. Pochybnosti na finančních trzích vedou ke zvýšení rizikových prémií, které pak dále ztěžují finanční situaci vlády, která už beztak čelí finančním problémům. Finanční trhy se ve svých úsudcích často mýlí. Jsou ale realitou života a nezbavíme se jich ani toužebným přáním, ani regulací. Člověk by mohl namítnout, že rozdíl mezi jižním a severním názorem je dnes akademický, protože krach skutečně nepřichází v úvahu, poněvadž by vyvolal katastrofální reakci na globálních finančních trzích. Evropská rada ale také vytvořila pracovní skupinu podřízenou jejímu předsedovi Hermanu Van Rompuyovi, aby vypracovala konkrétní návrhy na reformu měnové unie. Klíčové rozhodování této skupiny je prosté: měli by věnovat úsilí výhradně snaze předcházet selhání (včetně časově neomezené fiskální podpory), anebo je třeba připravit se i na krach členského státu, aby se minimalizovaly důsledky, pokud by k němu došlo? První volba by si vynutila důmyslná opatření, která zajistí „více téhož“ – například posílení Paktu stability a růstu, kde by přibyla ujednání o dohledu nad hospodářskou politikou a o spolupráci.
Die kollektive Beurteilung der Finanzmärkte hinsichtlich der Wirtschafts- und Haushaltspolitik eines Staates drückt sich in dem Risikozuschlag aus, den eine Regierung auf ihre Staatsschulden zu zahlen hat. Zweifel an den Finanzmärkten führen zu höheren Risikoprämien. Das wiederum erschwert die Finanzierung für einen Staat, der ohnehin schon in Finanzproblemen steckt. Die Finanzmärkte liegen in ihren Beurteilungen oft falsch. Aber sie gehören nun einmal dazu und man kann sie sich nicht einfach wegwünschen oder wegregulieren. Man könnte nun einwenden, dass der Unterschied zwischen südlichen und nördlichen Auffassungen heutzutage rein akademischer Natur ist, weil ein Staatsbankrott aufgrund der potenziell desaströsen Reaktionen der globalen Finanzmärkte keine wirkliche Option ist. Aber der Europäische Rat rief auch eine Arbeitsgruppe unter der Leitung von Präsident Herman Van Rompuy ins Leben, um konkrete Vorschläge zur Reform der Währungsunion zu erarbeiten. Diese Gruppe muss eine grundlegende Entscheidung treffen: Soll sie ihre Bemühungen ausschließlich auf die Vermeidung eines Bankrotts richten (einschließlich unbefristeter finanzieller Hilfe) oder soll man sich auch auf den Bankrott eines Mitgliedsstaates vorbereiten, um die Folgen im Fall des Falles zu lindern? Die erste Möglichkeit birgt zwangsläufig aufwändige Maßnahmen, die wohl noch mehr des ohnehin Vorhandenen hervorbringen – eine Stärkung des Stabilitäts- und Wachstumspakts, zum Beispiel, mit noch mehr Bestimmungen für wirtschaftspolitische Überwachung und Zusammenarbeit.