Jak by mohly životy lidí v takové éře dle soudného očekávání vypadat? Keynes začal tyto otázky promýšlet propočtem složeného úroku a jeho působivého výsledku, když se aplikuje na dlouhá časová období. Při 2% míře růstu se jakékoli číslo, včetně DPH, během sta let zvýší 7,5násobně. Vyřešil by tedy takový nárůst problém vzácnosti, na němž veškerá ekonomika staví? Keynesovou odpovědí bylo jednoznačné ano, neboť takový nárůst by umožnil uspokojení toho, co nazýval „absolutními potřebami“. Pravda, Keynes si dobře uvědomoval, že k uspokojení relativních potřeb – „nemít míň než soused“ – nedojde nikdy, ale myslel si, že tyto potřeby budou mít druhořadý význam, tak vzdálený úsilí vést dobrý život, že se snaha uspokojit je bude považovat za jistou formu neurózy. Podle Keynese se namísto toho postupně naučíme, jak „svou další energii zasvětit neekonomickému cíli“.
Wie sollte man sich das Leben der Menschen in einem solchen Zeitalter realistisch vorstellen? Keynes begann, diese Fragen unter Einbeziehung der Zinseszinsrechnung und ihrem spektakulären Ergebnis bei Anwendung über längere Zeiträume zu untersuchen. Bei einer Wachstumsrate von 2 % wächst jede Zahl, einschließlich des BIP, in einem Jahrhundert um das 7,5-Fache. Würde also das Problem des Mangels, das allen Wirtschaftssystemen gemeinsam ist, durch ein derartiges Wachstum gelöst? Für Keynes war die Antwort ein eindeutiges Ja, da ein solches Wachstum die Befriedigung der von ihm als „absolut“ bezeichneten Bedürfnisse ermöglichen würde. Zwar war Keynes durchaus bewusst, dass relative Bedürfnisse – der Wunsch, „mit Familie Jones mitzuhalten“ – niemals vollkommen befriedigt sein würden, doch dachte er, dass diese Bedürfnisse zweitrangig werden würden, da sie so weit weg von der Suche nach dem guten Leben sind, dass das Streben nach ihrer Befriedigung als eine Form von Neurose angesehen würde. Laut Keynes würden wir stattdessen allmählich lernen, „wie wir unsere weiteren Energien einem nichtwirtschaftlichen Zweck widmen.“