Rozšiřování NATO optikou takového přístupu představuje rozpínání americké sféry vlivu, samozřejmě že na úkor Ruska. Aby si Rusko vykompenzovalo svůj sílící komplex méněcennosti, sesmolilo Organizaci Smlouvy o kolektivní bezpečnosti (OSKB), která je svým názvem i základními principy parodií NATO. Vzhledem k tomu všemu Kremlu vůbec není trapný fakt, že OSKB je v podstatě mechanické propojení bilaterálních vojenských dohod mezi Běloruskem, Arménií, Kazachstánem, Kyrgyzstánem, Tádžikistánem, Uzbekistánem a Ruskem. Nikdo neví, jakou vizi kolektivní obrany uskutečňovat: člověk potřebuje plodnou obrazotvornost, aby si představil, jak běloruští výsadkáři brání tádžickou hranici. Navíc ústavy řady členských zemí OSKB výslovně zakazují vysílání vojsk mimo národní území. Jenže krátkozraká koncentrace Kremlu na vojenské otázky a jeho marné pokusy hrát se Západem hru s nulovým součtem proměnily Rusko v terč manipulace svých menších partnerů. Virtuosem takových manipulací je běloruský prezident Alexander Lukašenko.
Die Erweiterung der NATO wird bei diesem Ansatz als Ausweitung der amerikanischen Einflusssphäre, natürlich auf Kosten Russlands, dargestellt. Um seinen wachsenden Minderwertigkeitskomplex zu kompensieren, hat Russland die Organisation de Vertrags für Kollektive Sicherheit (OVKS) zusammengeschustert, die von ihrem Namen und den Grundsätzen ihrer Satzung her eine Parodie der NATO darstellt – wobei es den Kreml nicht im geringsten verlegen macht, dass die OVKS im Wesentlichen eine mechanische Verbindung bilateraler Militärabkommen zwischen Weißrussland, Armenien, Kasachstan, Kirgisistan, Tadschikistan, Usbekistan und Russland ist. Niemand weiß, was für eine Vision kollektiver Verteidigung dabei umgesetzt werden soll: Man braucht eine lebhafte Fantasie, um sich vorzustellen, das weißrussische Fallschirmjäger die tadschikische Grenze verteidigen. Darüber hinaus verbieten die Verfassungen einiger OVKS-Staaten ausdrücklich die Verlagerung von Truppen aus ihren nationalen Territorien hinaus. Doch die kurzsichtige Konzentration des Kremls auf Militärfragen und seine sinnlosen Versuche, ein Nullsummenspiel mit dem Westen zu spielen, haben Russland zum Manipulationsobjekt seiner Juniorpartner gemacht. Ein Meister derartiger Manipulationen ist der weißrussische Präsident Alexander Lukaschenko.