Něčeho by se však EU obávat měla: strádání na vlastním území a jeho zhoubných důsledků pro politiku a společnost na kontinentu. Kontinent bohužel zůstává rozdělený podle kmenových linií. Němci, Finové, Slováci a Nizozemci – mimo jiných – nemají na utrpení Řeků čas. Jejich političtí lídři si hledí vlastních problémů, nikoliv Evropy v pravém slova smyslu. Úleva pro Řecko je obzvláště ožehavým tématem v zemích, kde jsou na vzestupu krajně pravicové strany nebo kde středopravé vlády čelí populární levicové opozici. Evropští politici jistě nejsou slepí vůči tomu, co se v Řecku děje. Stejně tak nejsou zcela pasivní. Na počátku krize se evropští věřitelé Řecka vyhýbali odpuštění dluhů a zatěžovali sanační fondy represivními úrokovými sazbami. Se stupňujícím se utrpením Řeků však začali politici naléhat na soukromé banky a další držitele dluhopisů, aby většinu svých pohledávek odepsali.
Es gibt jedoch etwas, was die EU fürchten sollte: Die Armut innerhalb ihrer Grenzen und die verheerenden Konsequenzen für Politik und Gesellschaft auf dem europäischen Kontinent. Bedauerlicherweise ist Europa weiterhin nach Stammeszugehörigkeit gespalten. Deutsche, Finnen, Slowaken und die Niederländer haben – neben anderen – keine Zeit für das Leid der Griechen. Ihre politische Führung kümmert sich um eigene Belange und nicht um Europa im eigentlichen Sinne. Vor allem in Ländern, in denen rechtsextreme Parteien auf dem Vormarsch sind oder Mitte-Rechts-Regierungen mit einer linken Opposition konfrontiert sind, sorgt das Thema Hilfe für Griechenland für Anspannung. Europäische Politiker sind sicherlich nicht blind für das, was in Griechenland geschieht. Sie sind auch nicht gänzlich passiv geblieben. Zu Beginn der Krise haben sich Griechenlands europäische Gläubiger von einem Schuldenerlass distanziert und Strafzinsen für Rettungspakete verlangt. Als die Not der Griechen größer wurde, haben politische Entscheidungsträger private Banken und andere Anleihegläubiger jedoch gedrängt, einen Großteil ihrer Forderungen abzuschreiben.