Zásadní výzvou pro svět je tedy nutnost vynalézt strategii, která povzbudí růst v rozvojovém světě, ale učiní tak na cestě k dosažení bezpečných globálních emisí uhlíku do poloviny století. K řešení budeme směřovat, pokud otázku toho, kdo většinu snah o zmírňování změny klimatu zaplatí, oddělíme od otázky, kde se, geograficky vzato, tyto snahy uskuteční. Jinými slovy, pokud mitigační náklady v krátkodobém výhledu pokryjí vyspělé země, avšak mitigační snahy budou snižovat emise v rozvojových zemích, rozpor mezi růstem rozvojových zemí a úspěchem při snižování globálních emisí bude možné uvést do souladu – nebo alespoň podstatným způsobem zmírnit. Tyto úvahy naznačují, že na rozvojové země by se neměly uvalovat žádné cíle snižování emisí, dokud nedosáhnou úrovní HDP na osobu srovnatelnými s hladinami ve vyspělých zemích. Tyto cíle by si sice vyspělé země měly stanovit samy, ale mělo by jim být dovoleno, aby své závazky alespoň zčásti plnily hrazením snižování emisí v rozvojových zemích (kde tyto snahy mohou zajistit větší přínosy). Zásadním důsledkem této strategie je rozsáhlý převod technologií do rozvojových zemí, který jim umožní růst a zároveň potlačovat své emise. Čím blíž se tyto země budou posouvat k zařazení do systému omezení, tím větší budou mít motivaci, aby uskutečňovaly vlastní investice do potírání svých emisí. Svět už akceptoval základní princip, že náklady na zmírňování změny klimatu by měli nést bohatí.
Die wichtigste Herausforderung ist es daher, eine Strategie auszuarbeiten, die das Wachstum in den Entwicklungsländern zwar fördert, aber auch dafür sorgt, dass bis zur Jahrhundertmitte akzeptable CO2-Emissionswerte erreicht werden. Dies kann durch eine Entkoppelung der Frage, wer für den Großteil der Bemühungen zur Eindämmung des Klimawandels bezahlt von der Frage, wo diese Bemühungen stattfinden, bewerkstelligt werden. Oder anders formuliert: Wenn die Industrieländer kurzfristig die Kosten der Eindämmung übernehmen und diese Bemühungen zu einem geringeren Anstieg der Emissionen in den Entwicklungsländern führen, wäre damit der Konflikt zwischen Wachstum in Entwicklungsländern und einer Begrenzung globaler Emissionen gelöst – oder zumindest substanziell verringert. Aus diesen Überlegungen geht hervor, dass den Entwicklungsländern keine Ziele zur Emissionsverringerung auferlegt werden sollen, bis diese mit den Industrieländern vergleichbare BIP-Werte erreicht haben. Die entwickelten Länder sollten sich diese Ziele selbst auferlegen, aber gleichzeitig in der Lage sein, ihren Verpflichtungen zumindest teilweise dadurch nachzukommen, dass sie für eine Reduktion der Emissionen in den Entwicklungsländern bezahlen (wo derartige Bemühungen von größeren Nutzen sein könnten). Eine maßgebliche Konsequenz dieser Strategie ist ein umfassender Technologietransfer in die Entwicklungsländer, der diesen sowohl Wachstum als auch eine Senkung ihrer Emissionen ermöglicht. Je näher diese Länder einer Einbeziehung in das System der Beschränkungen rücken, desto größer der Anreiz für sie, zusätzliche eigene Investitionen zur Eindämmung der Emissionen zu tätigen. Allgemein hat man bereits das Grundprinzip akzeptiert, wonach die Reichen einen größeren Anteil der Kosten zur Eindämmung des Klimawandels übernehmen sollten.