Pravda, země, které ještě nepročistily svůj daňový zákon, jako třeba Indie, se nesmí lehkomyslně pouštět do velkých vládních projektů, aniž by je vyvažovaly reformami, jež zajistí udržitelnost. Fiskální rozvážnost a stabilní míry inflace jsou úhelné kameny dnešního relativně zdravého globálního ekonomického prostředí. Avšak pro země, jež mají prostor k vyšším investicím, zejména pro ty, jež mají v rukou přebytek cenných rozvojových dolarů v nevyužitých státních pokladničních poukázkách USA, snad dozrál čas k novému zhodnocení bilance rizik. MMF má naprostou pravdu, když ministrům každoročně v dubnu připomíná rizika negativního vývoje. Potřebnost infrastruktury v jednotlivých zemích není důvodem k odhození rozvážnosti. Jakmile se ovšem světoví ministři financí oklepou ze své dubnové šokové terapie, bude třeba, aby se zamysleli i nad příležitostmi.
Es stimmt: Länder, die im eigenen Hause noch nicht finanzpolitisch für Ordnung gesorgt haben – wie etwa Indien –, dürfen sich aus Gründen der Nachhaltigkeit nicht leichtsinnig ohne ausgleichende Reformen in große Regierungsprojekte stürzen. Finanzpolitische Besonnenheit und stabile Inflationsraten sind die Ecksteine unseres heutigen relativ gesunden weltwirtschaftlichen Umfeldes. Aber für Länder mit Spielraum für mehr Investitionen – insbesondere jene, die einen Überschuss wertvoller Entwicklungsgelder in Form unproduktiver US-Schatzanleihen halten – könnte die Zeit reif sein, um neu über die Verteilung von Chancen und Risiken zu urteilen. Der IWF hat völlig Recht, wenn er die Minister in jedem April an die bestehenden Risiken erinnert. Die Notwendigkeit einer Verbesserung der Infrastruktur in vielen Ländern ist kein Freibrief, jede Besonnenheit zum Fenster rauszuwerfen. Aber wenn die Finanzminister unserer Welt sich von der ihnen im April verabreichten Schocktherapie erholt haben, sollten sie auch die Chancen ins Auge fassen.