V Evropě například trvalo v průměru 26 let, než se tento poměr zvýšil z 15% na 20%; ve Spojených státech to trvalo přes 50 let. Mezi asijsko-pacifickými státy si podobné tempo stárnutí udržely pouze Austrálie a Nový Zéland. Ve většině ostatních zemí v regionu tento přechod netrval – nebo nepotrvá – ani 15 let. Být světovým šampionem v růstu tedy nestačí. Abychom pochopili důvod, zaměřme se u každé země na příjem na obyvatele (měřený podle parity kupní síly) v době, kdy její poměr starobní závislosti ve srovnání s americkou zkušeností dosáhl nebo dosáhne vrcholu. Jak vyplývá z výše uvedeného grafu, s výjimkou již dříve bohatých asijsko-pacifických ekonomik typu Austrálie, Hongkongu, Japonska a Singapuru příjem na obyvatele v asijských ekonomikách klesá nebo bude klesat a zdaleka nedosáhne úrovně jiných rozvinutých ekonomik v podobných fázích cyklu stárnutí. Například když podíl obyvatel ve vysokém věku dosáhl v roce 2011 maximální hodnoty v Číně, pohyboval se příjem na obyvatele v této zemi stále na pouhých 20% americké úrovně, a když v roce 2014 dospěl k vrcholu Vietnam, činil tento podíl jen 10%.
In Europa dauerte es im Schnitt 26 Jahre, bis dieser Quotient von 15 bis 20 Prozent anstieg; in den Vereinigten Staaten dauerte es über 50 Jahre. Im Falle asiatischer Länder alterten nur Australien und Neuseeland in ähnlichem Tempo. In den meisten anderen Ländern der Region ging dieser Übergang in weniger als 15 Jahren über die Bühne (oder wird es in Zukunft tun). Es reicht also nicht, Wachstumsweltmeister zu sein. Um zu erkennen, warum das so ist, betrachte man das Pro-Kopf-Einkommen jedes Landes (gemessen an der Kaufkraftparität) zu dem Zeitpunkt, da der Anteil der Erwerbstätigen an der Gesamtbevölkerung im Vergleich zu den USA als Referenzwert seinen Höhepunkt erreichte oder erreichen wird. Mit Ausnahme der ohnehin bereits reichen Länder wie Australien, Hongkong und Singapur bleibt das Pro-Kopf-Einkommen - wie in der Grafik dargestellt - in den asiatischen Volkswirtschaften weit hinter den entsprechenden Werten anderer Industrieländer, zu dem Zeitpunkt, da sie sich auf einem ähnlichen Niveau des Alterungszyklus befanden, zurück (oder wird zurückbleiben). So betrug beispielsweise Chinas Pro-Kopf-Einkommen 2011, als es den höchsten Wert der Erwerbstätigen an der Gesamtbevölkerung erreichte, lediglich 20 Prozent des amerikanischen Wertes; und als Vietnam diesen Scheitelpunkt 2014 erreichte, lag das Pro-Kopf-Einkommen bei nur 10 Prozent des amerikanischen Wertes.