Téměř ve všech zkoumaných zemích vykazují nejvyšší ochotu platit za obsah mladí lidé na politické levici. Někteří kritikové tvrdí, že model plateb za média je v rozporu s původním duchem internetu jakožto místa určeného k bezplatné výměně myšlenek, zpráv a informací. Přesun nejlepších reportáží za platební brány podle odpůrců povede ke vzniku zpráv druhé kategorie pro občany druhé kategorie. Tento argument však opomíjí tři klíčové argumenty. Za prvé lze předpokládat, že počet digitálně připojených lidí, kteří si vůbec nemohou dovolit platit za zprávy, je velice malý; ochota k platbám je v daleko větší míře otázkou priorit. Platba za něco, co člověk vnímá jako cenné, navíc pomáhá tuto věc cennou udržet, jak dokládá posun k prioritizaci modelů členství oproti ryze transakčním přístupům. A konečně i pro ty, kteří opravdu platit nemohou, existují schůdné možnosti, jak dostat kvalitní žurnalistiku i do nízkopříjmových domácností. Například by se daly upravit daňové zákony tak, aby byl výkon žurnalistiky dostupnější, a vládní či nadační financování by mohlo zesílit podporu programů veřejnoprávních médií.
In fast jedem befragten Land zeigen die jungen Menschen der politischen Linken die höchste Zahlungsbereitschaft. Einige Kritiker argumentieren, die Zahlungsmodelle der Medien stünden im Widerspruch zu der Idee des Internets als Ort des kostenlosen Austauschs von Ideen, Nachrichten und Informationen. Die besten Berichte zahlungspflichtig zu machen, sagen sie, führe zu zweitklassigen Nachrichten für zweitklassige Bürger. Aber dieses Argument übersieht drei wichtige Punkte: Erstens ist die Anzahl der digital vernetzten Menschen, die es sich überhaupt nicht leisten können, für Nachrichten zu bezahlen, vermutlich ziemlich gering. Die Zahlungsbereitschaft in diesem Bereich ist mehr eine Frage von Ausgabenprioritäten. Darüber hinaus trägt die Bezahlung für etwas, das für wertvoll gehalten wird, dazu bei, dass es tatsächlich wertvoll wird, wie der Trend zu Mitgliedschaftsmodellen gegenüber rein transaktionalen Ansätzen zeigt. Und schließlich gibt es für einkommensschwache Haushalte, die wirklich nichts bezahlen können, reale Möglichkeiten, trotzdem an qualitativ hochwertigen Journalismus zu kommen. Beispielsweise könnte man das Steuerrecht so reformieren, dass es journalistische Tätigkeit fördert, und öffentliche Medienprogramme könnten durch Regierungs- oder Stiftungsfinanzierung gefördert werden.