Pokud měli exportéři z Brazílie, Turecka, Jihoafrické republiky a Mexika – tedy vesměs schodkových ekonomik – problémy konkurovat Číně na trzích třetího světa již v době, kdy byly tyto trhy otevřené dokořán a rychle expandovaly, představte si, jak si povedou za méně příznivých podmínek. Dopad na růst bude téměř určitě negativní, a to i v případě, že domácí poptávka plně vykompenzuje pokles poptávky vnější. Důvod není makroekonomický, nýbrž mikroekonomický: doma lze prodat jen určité množství oceli nebo automobilových součástek a produktivita práce v sektoru služeb se nevyrovná produktivitě v činnostech orientovaných na export. Klesající exportní trhy tedy zpomalí prorůstově zaměřené strukturální změny doma. Nic z toho ještě nevěstí katastrofu pro rozvojové země. Dlouhodobý úspěch ještě stále závisí spíše na tom, co se stane doma, než co se stane v zahraničí. To, co je v tuto chvíli relativně špatnou zprávou, přeroste ve strašlivou zprávu pouze v případě, že dopustíme, aby se ekonomická tíseň v rozvinutých zemích – zejména v USA – přetavila v xenofobii a neskrývaný protekcionismus; že si velké rozvíjející se trhy, jako jsou Čína, Indie a Brazílie, neuvědomí, že se staly příliš důležitými, než aby v otázce globálního ekonomického řízení jednaly na vlastní pěst; a že ostatní země zvolí v důsledku toho přemrštěnou reakci, otočí se ke světové ekonomice zády a začnou dělat politiku soběstačnosti. Pokud k těmto přehmatům nedojde, lze očekávat větší nápor na světovou ekonomiku, leč nikoliv pohromu.
Wenn sich Exporteure aus Brasilien, der Türkei, Südafrika und Mexiko – allesamt Länder mit Defizit – bereits abstrampeln mussten, um mit China auf dem dritten Markt zu konkurrieren, als dieser völlig offen war und rasch expandierte, kann man sich vorstellen, wie es ihnen unter weniger freundlichen Bedingungen ergehen wird. Es ist nahezu sicher, dass die Auswirkungen auf das Wachstum negativ sein werden, selbst wenn die Binnennachfrage den Rückgang der externen Nachfrage vollkommen kompensiert. Dies hat einen mikroökonomischen Grund und keinen makroökonomischen: Man kann nur eine gewisse Menge an Stahl und Autoteilen im Inland verkaufen, und die Arbeitsproduktivität in den Dienstleistungsbranchen kommt nicht an die von exportorientierten Aktivitäten heran. Also werden die schrumpfenden Exportmärkte die wachstumsfördernden strukturellen Veränderungen im Inland verlangsamen. Das alles bedeutet keine Katastrophe für die Entwicklungsländer. Der langfristige Erfolg hängt nach wie vor stärker davon ab, was zu Hause passiert, als im Ausland. Aus dem, was im Moment relativ schlechte Nachrichten sind, werden nur dann furchtbare Nachrichten, wenn zugelassen wird, dass die ökonomischen Schwierigkeiten in den Industrieländern – insbesondere den USA – sich in Xenophobie und radikalen Protektionismus verwandeln; wenn große aufstrebende Märkte wie China, Indien und Brasilien nicht erkennen, dass sie zu wichtig geworden sind, um sich als Trittbrettfahrer auf die globale Ordnungspolitik zu verlassen; und wenn in der Folge andere überreagieren, indem sie der Weltwirtschaft den Rücken kehren und sich einer autarken Politik zuwenden. Ohne diese Fehltritte, kann man eine härtere Gangart in der globalen Wirtschaft erwarten, aber keine Katastrophe.