Pythoní kůže je však komodita, stejně jako mnoho dalších produktů z říše volně žijících živočichů, takže společenství, která s ní obchodují, jsou omezena, pokud jde o způsob, jakým mohou zvýšit výnosy. Ženy v peruánských Andách mohou čistit vlnu vikuňa ručně, aby tak zvýšily cenu za kilogram o 50 dolarů, zatímco prodej vlněné šály vynese mezi 150-200 dolary; kůže pythona se v Malajsii prodá za 200 dolarů, zatímco batoh z pythoní kůže může stát 2000 dolarů. Některé formující se země stoupají v hodnotovém žebříčku a udržují si větší podíl výnosů, jak ukázaly místní značky jako například Kuna, která prodává vlnu vikuňa v Peru, a Natura, brazilská značka přírodní kosmetiky. Největší hrozby pro legální obchod s volně žijící zvěří jsou pytláci, pašeráci, nezákonná obchodní povolení a týrání zvířat, z čehož vše musí být zohledněno zákonodárci a subjekty ve venkovských komunitách na místní úrovni. Venkovská společenství jsou již naštěstí ve výborné pozici k ochraně volně žijící zvěře, pokud jim tedy zůstane motivace. Za správných okolností je ctnostný cyklus, ve kterém mají lokální producenti přímý zájem na ochraně volně žijících živočichů (protože mají užitek z legálního obchodu s nimi) tím nejlepším – a někdy jediným – dlouhodobým řešením problému udržitelnosti. Vlády, aby tomuto pomohly, mohou zlepšit práva venkovských komunit na využití přírodních zdrojů a volně žijících živočichů, aby tak mohly své přírodní zdroje spravovat a chránit udržitelněji. Například když v sedmdesátých letech Peru udělilo komunitám v Andách právo zpracovávat vlnu vikuňa, zachránilo tak vikuňa od vyhynutí a vytvořilo nový, dlouhodobý tok příjmů do komunit.
Allerdings sind Pythonhäute, ebenso wie viele andere Naturprodukte, ein Rohstoff, wodurch die Wertschöpfungsmöglichkeiten der Züchtergemeinschaften zur Margenverbesserung stark eingeschränkt sind. Frauen in den peruanischen Anden können Vicuña-Wolle mit der Hand reinigen und damit pro Kilogramm 50 Dollar mehr bekommen, aber der Verkauf eines Wollschals könnte ihnen 150-200 Dollar einbringen. Eine malaysische Pythonhaut lässt sich für 200 Dollar verkaufen, während eine Tasche aus dieser Haut 2.000 Dollar erzielen kann. Aber einige Entwicklungsländer bewegen sich in der Wertschöpfungskette aufwärts und behalten einen größeren Anteil der Gewinne für sich, wie das Beispiel lokaler Marken wie Kuna zeigt, unter der in Peru Alpaka- und Vicuña-Wolle in Peru vermarktet wird, und Natura aus Brasilien, einer Naturkosmetikmarke. Die größte Bedrohung des legalen Handels mit Wildtieren und -pflanzen besteht in Wilderei, Schmuggel, falschen Handelszulassungen und Tierquälerei – Probleme, die von Regulierern und ländlichen Akteuren auf lokaler Ebene gelöst werden müssen. Glücklicherweise sind die ländlichen Gemeinschaften, wenn sie nur dazu motiviert sind, bereits sehr gut in der Lage, Flora und Fauna zu schützen. Wenn die Bedingungen stimmen, ist ein positiver Kreislauf, in dem die lokalen Produzenten ein direktes Interesse am Schutz der Natur haben (da sie vom legalen Handel mit Naturprodukten profitieren), die beste – und manchmal die einzige – langfristige Lösung für das Problem der Nachhaltigkeit. Um ihnen dabei zu helfen, ihre natürlichen Ressourcen nachhaltig zu verwalten und zu schützen, können die Regierungen die Rechte der ländlichen Gemeinschaften zur Nutzung dieser Ressourcen erweitern. Beispielsweise gewährte Peru in den 1970ern den Gemeinschaften in den Anden das Recht, Vicuña-Wolle zu nutzen. Dies bewahrte die Vicuñas vor der Ausrottung und erzeugte neue, langfristige Einkommensquellen auf lokaler Ebene.