Medián mezd, indikátor životních úrovní středních tříd, se za čtyři dekády sotva zvýšil. Nerovnost je vysoká a tržní moc se rostoucí měrou koncentruje do rukou pouhé hrstky společností. Američané dříve přezírali Evropu jako zemi vládou ochraňovaných, konkurence neschopných firem. Teď se evropské trhy v mnoha odvětvích zdají soupeřivější než trhy ve Spojených státech. Samolibost americké politické třídy tyto problémy ještě zhoršila. Debatám o hospodářské politice po léta vévodily dva otřepané přístupy. Pravice ulpívá na víře ve „stékající“ růst, která káže dělat, co je dobré pro byznys, protože ziskovost korporací povzbudí investice, zaměstnanost a mzdy. Ukazuje se ovšem, že služba zájmům zavedených korporací a odklon od regulace nepovzbuzují konkurenci ani nevyvolávají takové inovace, jaké jsou potřebné k pozvedání růstu produktivity.
Die Medianlöhne, eine Kennzahl für den Lebensstandard der Mittelschicht, sind in vier Jahrzehnten kaum gestiegen. Die Ungleichheit ist hoch, und die Marktmacht konzentriert sich zunehmend in den Händen einiger weniger Unternehmen. Die Amerikaner haben Europa früher als das Land durch den Staat geschützter, nicht wettbewerbsfähiger Firmen abgetan. Heute erscheinen die europäischen Märkte in den meisten Branchen konkurrenzbestimmter als die in den USA. Die Selbstzufriedenheit der politischen Klasse Amerikas hat diese Probleme verschärft. Seit Jahren dominieren zwei abgedroschene Ansätze die wirtschaftspolitischen Debatten. Die Rechte hält krampfhaft an ihrem Glauben an der „Pferdeäpfel-Theorie“ fest, die besagt, dass man tun solle, was immer für die Unternehmen gut sei, weil höhere Unternehmensgewinne sich positiv in Investitionen, Beschäftigung und Löhnen niederschlagen würden. Doch hat es sich erwiesen, dass Maßnahmen im Dienste der etablierten Konzerne und Regulierungsverzicht weder dem Wettbewerb förderlich sind noch die Art von Innovationen ankurbeln, die zu mehr Produktionswachstum führt.