Krom toho žalovaný v původním řízení a polská vláda uvádějí, že pouze taková podmínka bydliště, jako je podmínka ve věci v původním řízení, může zaručit možnost ověřit, že v situaci osoby, která má na dotčenou dávku nárok, nedošlo ke změnám, které by mohly její nárok na tuto dávku ovlivnit. V tomto ohledu zdůrazňují, že neexistence možnosti obrátit se na správní a zdravotnické orgány jiných členských států, která je v případě dávek sociálního zabezpečení stanovena nařízením Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném NERKOWSKA a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. Rovněž uvádějí, že méně omezující opatření by nebyla stejně účinná jako uvedená podmínka. Jistěže, jak vůle zajistit existenci vazby mezi společností dotčeného členského státu a osobou, která má na dávku nárok, tak nutnost ověřit, že tato osoba nadále splňuje podmínky pro přiznání této dávky, představují objektivní hlediska obecného zájmu, která mohou odůvodnit to, že podmínkami přiznání nebo vyplácení takové dávky může být dotčena svoboda pohybu občanů tohoto členského státu. Co se týče existence vazby na společnost dotčeného členského státu, měl Soudní dvůr za to, že pokud jde o takovou dávku, jako je dávka dotčená ve věci v původním řízení, která není upravena právem Společenství, mají členské státy široký prostor pro uvážení, co se týče stanovení kritérií hodnocení vazby na společnost, přičemž mají povinnost dodržovat meze uložené právem Společenství (rozsudek Tas-Hagen a Tas, uvedený výše, bod 36). Členský stát tak prostřednictvím podmínek týkajících se státní příslušnosti nebo bydliště dotčené osoby může oprávněně omezit náhradu újmy přiznanou civilním obětem války a represe na osoby, u kterých se má za to, že mají určitý stupeň vazby na společnost tohoto členského státu.
Außerdem machen der Beklagte des Ausgangsverfahrens und die polnische Regierung geltend, nur ein Wohnsitzerfordernis wie das im Ausgangsverfahren in Rede stehende gewährleiste, dass überprüft werden könne, dass hinsichtlich der Situation des Empfängers der fraglichen Leistung keine Änderungen eingetreten seien, die sich auf seinen Anspruch auf diese Leistung auswirken könnten. Sie betonen insoweit, dass den von den zuständigen polnischen Stellen vorgenommenen Kontrollen dadurch die Wirksamkeit und die Effektivität genommen werde, dass es nicht möglich sei, auf den administrativen und medizinischen Beistand der anderen Mitgliedstaaten zurückzugreifen, der für Leistungen der sozialen Sicherheit in der Verordnung (EWG) Nr. 1408/71 des Rates vom 14. Juni 1971 über die Anwendung der Systeme der sozialen Sicherheit auf Arbeitnehmer und Selbständige sowie deren Familienangehörige, die innerhalb der Gemeinschaft zu- und abwandern, in NERKOWSKA der durch die Verordnung (EG) Nr. 118/97 des Rates vom 2. Dezember 1996 (ABl. Ferner seien andere, weniger restriktive Maßnahmen nicht in gleichem Maße wirksam wie die genannte Voraussetzung. Sowohl der Wille, die Existenz einer Verbindung zwischen der Gesellschaft des betroffenen Mitgliedstaats und dem Empfänger einer Leistung sicherzustellen, als auch die Notwendigkeit einer Überprüfung, dass er weiterhin die Voraussetzungen für den Bezug der Leistung erfüllt, sind objektive Erwägungen des Allgemeininteresses, die es rechtfertigen können, dass die Freizügigkeit der Staatsangehörigen dieses Mitgliedstaats durch die Voraussetzungen für die Gewährung oder die Auszahlung der Leistung berührt werden kann. Zum Erfordernis einer Verbindung mit der Gesellschaft des betroffenen Mitgliedstaats hat der Gerichtshof in Bezug auf eine Leistung wie die im Ausgangsverfahren in Rede stehende, die nicht gemeinschaftsrechtlich geregelt ist, ausgeführt, dass die Mitgliedstaaten ein weites Ermessen in Bezug auf die Festlegung der Kriterien zur Beurteilung einer solchen Verbundenheit haben, wobei sie freilich die vom Gemeinschaftsrecht gezogenen Grenzen zu beachten haben (Urteil Tas-Hagen und Tas, Randnr. 36). Es ist demnach legitim, dass ein Mitgliedstaat mittels Voraussetzungen hinsichtlich der Staatsangehörigkeit oder des Wohnsitzes der betroffenen Person die Entschädigung, die zivilen Kriegs- oder Repressionsopfern gewährt wird, Personen vorbehält, bei denen ein gewisses Maß an Verbundenheit mit der Gesellschaft dieses Mitgliedstaats bejaht wird.