Pokud existuje nějaký plán, jak odklízet betonové sutiny ve městě a okolí, pak o něm nikdo nic neví. Balakoťané to nesou klidně – všude jsou k mání obličejové roušky. Najdou se však i dobré zprávy. Byli jsme jen jednou z bezpočtu skupin obyčejných občanů, kteří se poté, co vešly ve známost hrůzné okolnosti zemětřesení vydali na cestu. Silnici z Mansehry do Balakotu, již konečně zpřístupnily obrovské vojenské buldozery, lemují nákladní automobily napěchované zásilkami humanitární pomoci, kterou darovali lidé z celé země. Jde o jeden z oněch vzácných okamžiků, kdy vidím, že pákistánský lid cítí a jedná pospolu jako národ. Ani ozbrojení bandité, kteří mají políčeno na humanitární zásilky – a kteří si vynutili přítomnost vojenských hlídek vybavených automatickými zbraněmi a rozestavených každých několik set metrů – nemohou tento okamžik zničit.
Wenn es einen Plan geben sollte, den Betonschutt in und um die Stadt herum aufzuräumen, scheint niemand davon zu wissen. Doch die Einwohner Balakots nehmen es gelassen – überall sieht man Nasenmasken. Aber es gibt eine gute Nachricht. Wir waren nur eine von zahllosen Gruppen einfacher Bürger, die sich in Bewegung gesetzt hatten, nachdem das ungeheure Ausmaß des Erdbebens deutlich geworden war. Die Straße von Mansehra nach Balakot, die endlich von einem Heer von Bulldozern frei geräumt wurde, ist jetzt von Hilfs-LKW gesäumt, die bis zum Bersten mit Versorgungsgütern gefüllt sind, welche von Menschen aus dem ganzen Land gespendet wurden. Dies ist einer der seltenen Augenblicke, in denen ich beobachten konnte, dass die Menschen in Pakistan sich als eine Nation fühlen und zusammenrücken. Selbst die bewaffneten Banditen, die den Hilfskonvois auflauern und es notwendig machen, dass alle paar hundert Meter Armee-Wachposten mit Schnellfeuerwaffen stehen, können diesen Moment nicht zerstören.