Když totiž Evropané přemýšlejí o reformě globálního řízení, omezují se na počet křesel a váhu hlasů v mezinárodních orgánech. Evropské vlády teprve nyní zdráhavě akceptují potřebu snížení jejich nepřiměřeného podílu v multilaterálních orgánech a uznávají, že tato nepřiměřenost spíše podkopává, než zvyšuje celkový vliv EU, neboť nutí jiné mocnosti k separátním ujednáním. Úvahy o otázce, nakolik by měla Evropa ustoupit ze své historické dominance v multilaterálních orgánech, sice probíhají, avšak v jejich pozadí se neskrývá téměř žádná vize. Finanční krize například nedonutila členské státy, aby sladily své národní systémy finanční regulace, kteréžto opomenutí působí proti společné evropské vizi reformované globální finanční spolupráce. Místo toho se EU v reakci na krizi rozhodla dát prioritu klíčovým bilaterálním vztahům. Zahájila strategické partnerství s Brazílií, Čínou, Indií, Japonskem, Jihoafrickou republikou, Kanadou, Mexikem, Ruskem, USA, Africkou unií a NATO. Většina těchto partnerství má jen malý geopolitický obsah a již samotný jejich počet snižuje v očích partnerů jejich důležitost. Jedná se rovněž o celé paletě nových bilaterálních obchodních dohod.
Stattdessen beschränken sich die Europäer, wenn sie über eine Reform der Global Governance nachdenken, auf die Zahl der Sitze und Stimmrechte in internationalen Gremien. Erst in letzter Zeit erkennen die europäischen Regierungen widerstrebend die Notwendigkeit an, ihre Überrepräsentation in den multilateralen Organisationen zurückzufahren, da sie merken, dass diese den Einfluss der EU insgesamt eher schmälert als stärkt, indem sie andere Mächte in andere Arrangements drängt. Doch während es nun Überlegungen gibt, wie stark Europa seine historische Dominanz in den multilateralen Gremien aufgeben sollte, gibt es kaum hierüber hinausgehende Visionen. So hat die Finanzkrise die Mitgliedsstaaten nicht zur Zusammenführung ihrer nationalen Finanzregulierungssysteme bewogen – eine Unterlassung, die einer gemeinsamen europäischen Vision einer umgestalteten globalen Finanzkooperation entgegensteht. Stattdessen hat die EU im Gefolge der Krise entschieden, wichtige bilaterale Beziehungen zu priorisieren, und strategische Partnerschaften mit Brasilien, Kanada, China, Indien, Japan, Mexiko, Russland, Südafrika, den USA, der Afrikanischen Union und der NATO eingeleitet. Die meisten dieser Partnerschaften haben kaum geopolitische Inhalte, und ihre schiere Zahl mindert ihre Bedeutung in den Augen der Partner. Zugleich wird derzeit eine Vielzahl neuer, bilateraler Handelsverträge ausgehandelt.