Kromě obav o finance a udržitelnost vzbuzuje tato věc naléhavé otázky ohledně poctivosti a spravedlnosti. Bohaté země (konkrétně Japonsko, Spojené státy, Francie a Španělsko) společně s Čínou a Jižní Koreou zodpovídají za 70 % globálních rybářských dotací. Tyto transfery nutí tisíce komunit závislých na rybolovu s vypětím sil soupeřit s dotovanými konkurenty a ohrožují potravinovou bezpečnost milionů lidí, jelikož průmyslové flotily ze vzdálených zemí decimují jejich oceánské zásoby ryb. Obzvlášť silně postižená je západní Afrika, kde rybolov může být otázkou života a smrti. Od 90. let minulého století, kdy v jejích pobřežních vodách začala v průmyslovém měřítku lovit ryby zahraniční plavidla, především z EU a Číny, si řada místních rybářů nedokáže vydělat a nakrmit rodiny. V letech 1994 až 2005 se senegalský úlovek podle vládních odhadů propadl z 95 na 45 tisíc tun a země přišla o polovinu flotily tradičních dřevěných pirog. Když zásoby ryb v roce 2005 zkolabovaly, 5000 lidí se rozhodlo svých nepotřebných rybářských lodí využít jinak, a sice k útěku na španělské Kanárské ostrovy. Rok nato už tuto nebezpečnou cestu podniklo víc než 30 tisíc dalších, z nichž odhadem 6000 utonulo.
Außer um Finanzen und Nachhaltigkeit geht es bei dem Thema um Fragen der Gleichheit und Gerechtigkeit. 70% der weltweiten Fischereisubventionen stammen aus den reichen Volkswirtschaften (insbesondere aus Japan, den Vereinigten Staaten, Frankreich und Spanien, China und Südkorea). Diese Transfers führen dazu, dass sich tausende von der Fischerei abhängige Gemeinschaften mühsam gegen die subventionierte Konkurrenz behaupten müssen. Letztere dezimieren durch industrielle Flotten aus fernen Ländern die Fischvorräte und bedrohen damit die Lebensmittelversorgung von Millionen Menschen. Besonders hart ist Westafrika betroffen, wo die Fischerei eine Angelegenheit von Leben und Tod sein kann. Seit den 1990ern, als ausländische Schiffe, insbesondere aus der EU und China, erstmals weit entfernt von ihren eigenen Küsten in industriellem Maßstab fischten, ist es vielen lokalen Fischern unmöglich geworden, ihren Lebensunterhalt zu bestreiten oder ihre Familien zu ernähren. Im Senegal gingen die Fangmengen laut Schätzungen der Regierung von 1994 bis 2005 von 95.000 auf 45.000 Tonnen zurück, und das Land hat die Hälfte seiner Flotte von traditionellen hölzernen Pirogen verloren. Als 2005 die Fischbestände zusammenbrachen, entschieden sich 5.000 Menschen dafür, ihre überflüssigen Fischerboote einer anderen Nutzung zuzuführen und mit ihnen auf die spanischen kanarischen Inseln zu fliehen. Ein Jahr später gingen über 30.000 weitere Menschen auf dieselbe gefährliche Reise, und schätzungsweise 6.000 von ihnen ertranken.