ECB však nebyla při snižování úrokových sazeb ,,pomalá" kvůli potřebě konsensu, nýbrž ze své podstaty neaktivistické banky, která sazby snižuje pouze tehdy, když ji k tomu opravňuje inflační vývoj. Podle Duisenbarga se nevyskytl jediný případ, kdy by se důležité rozhodnutí v otázce monetární politiky zdrželo kvůli potřebě konsensu. Nehledě na významné úspěchy ECB během Duisenbergova vedení však na nového prezidenta banky, Francouze Jeana-Claudea Tricheta zbývá řada problémů. Stále je potřeba naplnit příslib spojený s eurem - totiž že nová měna vyvolá v ekonomice eurozóny konkurenční dynamiku, která si vynutí strukturální reformu. Evropští politici zatím reformám odolávají a Wim Duisenberg si nenechal ujít prakticky jedinou příležitost je za toto selhání vyplísnit. Pakt růstu a stability (jenž členským zemím eurozóny předepisuje maximální rozpočtový deficit ve výši 3% HDP) je další spornou otázkou, kterou je stále potřeba vyřešit. Rozpory ohledně paktu vyvolaly ošklivou roztržku mezi malými a velkými zeměmi eurozóny. Objevily se oprávněné stížnosti na uplatňování dvojího metru.
Doch war die ECB beim Senken der Zinsraten nicht deshalb "langsam", weil es nötig gewesen wäre, erst einen Konsens zustande zu bringen, sondern weil sie keine Bank der Aktivisten ist und die Zinsraten nur senkt, wenn ihr Bild von der Inflation dies rechtfertigt. Nach Aussagen von Herrn Duisenberg habe es keinen einzigen Fall gegeben, in dem eine wichtige geldpolitische Entscheidung aus Gründen der Konsensfindung aufgeschoben worden wäre. Ungeachtet der bedeutenden Leistungen der ECB während der Jahre unter Duisenberg bleiben dem neuen Präsidenten, Jean-Claude Trichet aus Frankreich genug wichtige Probleme. Das Versprechen des Euro, er würde eine konkurrenzbedingte Dynamik mit dem Zwang zu weiteren Strukturreformen in der Wirtschaft der Eurozone in Gang bringen, muss noch eingelöst werden. Bisher haben sich Europas Politiker Reformen widersetzt, und Wim Duisenberg ließ sich kaum eine Gelegenheit entgehen, die europäischen Politiker wegen dieses Versagens zu schelten. Der Wachstums- und Stabilitäts-Pakt (der für Haushaltsdefizite der Mitgliedsländer in der Eurozone eine Obergrenze von 3 % ihres Bruttoinlandprodukts festlegt) ist eine weitere umstrittene Angelegenheit, die der Entscheidung harrt. Gegensätzliche Meinungen über den Pakt haben einen unangenehmen Disput zwischen den kleinen und großen Ländern in der Eurozone ausgelöst. Es gibt wohlbegründete Beschwerden, dass mit zweierlei Maß gemessen wird.