Úrokové sazby, jež země jako Itálie a Španělsko musí dnes platit, jsou pouze poloviční oproti stavu v roce 1995, před stanovením přepočítávacích kurzů v eurozóně; obdobně platí, že rozpětí úrokových sazeb oproti Německu dnes ve srovnání s tehdejší dobou dosahuje pouhých dvou třetin. Nic nenapovídá, že by trhy fungovaly špatně a rozdíly mezi úvěrovou spolehlivostí jednotlivých zemí zveličovaly. Rozpětí jsou nezbytná, aby držela na uzdě kapitálové toky uvnitř eurozóny. Před zavedením eura kapitálové toky omezovala nejistota ohledně směnných kurzů. To Evropu chránilo před nadměrnými externími nevyváženostmi. Bez kurzového rizika teď jako jediná ochrana před přehnanými přesuny kapitálu a výslednými externími nevyváženostmi zbývají rozpětí úrokových sazeb v úvěrových hodnoceních dlužnických zemí. Získají-li investoři neomezenou ochranu a zcela se zbaví rizika, že ponesou svůj díl případných ztrát, kapitál se bude nadále nerušeně přelévat z jednoho kouta eurozóny do druhého, takže bude nevyváženosti prodlužovat. Itálie řadu let ignorovala dluhové stropy zavedené Maastrichtskou smlouvou a Paktem stability a růstu.
Die Zinsen für Länder wie Italien und Spanien sind heute nur halb so groß wie 1995, vor der Festlegung der Umrechnungskurse im Euroraum, und auch die Zinsspreizung im Vergleich zu Deutschland beträgt heute nur etwa zwei Drittel ihres damaligen Wertes. Es gibt keine Anhaltspunkte dafür, dass die Märkte dysfunktional sind und die Bonitätsunterschiede der Länder übertreiben. Die Zinsspreizung ist erforderlich, um die Kapitalbewegungen im Euro-Raum in Schach zu halten. Vor der Euroeinführung waren die Kapitalströme durch die Wechselkursunsicherheit begrenzt worden. Das hatte Europa allzu große außenwirtschaftliche Ungleichgewichte erspart. Nun, da das Wechselkursrisiko weggefallen ist, sind Zinsspreizungen nach der Bonität der Schuldner der einzige Schutz gegenüber exzessiven Kapitalbewegungen und den daraus folgenden außenwirtschaftlichen Ungleichgewichten. Werden die Anleger grenzenlos geschützt, ohne die Gefahr, ihren Teil an möglichen Verlusten tragen zu müssen, fließt das Kapital weiterhin ungehindert von der einen Ecke des Euroraums in die andere und verlängert diese Ungleichgewichte. Italien hat lange Jahre die Schuldengrenzen des Stabilitäts- und Wachstumspaktes und des Maastrichter Vertrages missachtet.