Někteří pozorovatelé si stále dělají hlavu z inflačního rizika, kdežto jiní se obávají, že nefunguje obvyklý měnový transmisní mechanismus a že by USA mohly zažít „ztracenou dekádu“ ve stylu Japonska, a dalším nahání strach propad v průmyslových zemích na způsob 30. let minulého století. Probíhající politická debata tedy řeší, zda měnová politika dokáže zarazit deflaci a co se stane, bude-li u úrokových sazeb dosaženo „nulového dolního pásma“. Nulové dolní pásmo se vynořuje, protože nominální úrokové sazby nemohou klesnout pod nulu. Pokud ovšem nominální úrokové sazby zůstanou kladné, avšak inflace je záporná, pak se reálné úrokové míry mohou pro ekonomiku v recesi vyšplhat příliš vysoko a způsobit, že recese bude vážnější a delší. Obavy z deflace mylně zavládly v letech 2001-2003, kdy debata o nich měla být bezpředmětná, neboť americký trh s bydlením i spotřebitelské výdaje silně zareagovaly na nižní úrokové sazby. Pod vlivem chybného výkladu japonské zkušenosti to vedlo k nadměrné ochraně proti „krajnímu riziku“ deflace.
Während sich manche Beobachter noch immer Sorgen über das Inflationsrisiko machen, befürchten andere, dass der übliche monetäre Transmissionsmechanismus nicht funktioniert und die USA vor einem „verlorenen Jahrzehnt“ nach dem Muster Japans stehen könnten. Wieder andere bangen vor einer Rezession in den Industrieländern nach dem Muster der 1930er Jahre. Die nun stattfindende Debatte dreht sich also darum, ob man mit Geldpolitik die Deflation aufhalten kann und ob und wann man die Untergrenze von Null der Nominalzinsen erreicht. Diese Untergrenze besteht, weil Nominalzinsen nicht unter Null fallen können. Wenn die Nominalzinsen aber positiv bleiben, während es zu einer negativen Inflation kommt, dann könnten die Real zinssätze für eine Wirtschaft in der Rezession zu hoch werden und dadurch die Rezession noch verschärfen und verlängern. Zwischen 2001 und 2003 wurden fälschlicherweise Deflationsängste geschürt, obwohl die starke Reaktion des US-Immobilienmarkts und der Verbraucherausgaben auf die niedrigen Zinssätze diese Debatte eigentlich überflüssig gemacht hätten. Beeinflusst von einer Fehlinterpretation der Erfahrungen Japans führte dies zu exzessiven Schutzmaßnahmen gegen das so genannte „Tail Risk“ der Deflation.