Zmíněné přesvědčení lze vystopovat v převládající ekonomické teorii týkající se příčin nestability cen aktiv – teorii objasňující rizika a kolísání cen aktiv, jako by budoucnost mechanicky vycházela z minulosti. Mechanické modely soudobých ekonomů mají za to, že účastníci trhů sledující vlastní zájem by ceny bydlení ani jiných aktiv v období směřujícím ke krizi nevyhnali na zřetelně přemrštěné hladiny. Takové přehnané fluktuace se tudíž považují za symptom iracionality účastníků trhu. Tento mylný předpoklad, že rozhodnutí sledující vlastní zájem lze adekvátně vystihnout mechanickými pravidly, byl oporou vzniku umělých finančních instrumentů a na údajně vědeckém základě legitimizoval jejich prodej penzijním fondům a jiným finančním institucím po celém světě. Pozoruhodné je, že rozvíjející se ekonomiky s relativně méně vyspělými finančními trhy se nejednomu z otřesnějších důsledků takových inovací vyhnuly.
Diese Vorstellung lässt sich auf vorherrschende Wirtschaftstheorien über die Ursachen der Instabilität von Vermögenswerten zurückführen – Theorien, die Risiken und Schwankungen bei den Vermögenspreisen betrachten, als folge die Zukunft mechanisch aus der Vergangenheit. Gemäß den mechanischen Modellen der heutigen Ökonomen hätten die Marktteilnehmer im Vorfeld der Krise Wohnungs- und andere Vermögenspreise aus Eigeninteresse nicht in eindeutig exzessive Höhen treiben dürfen. Entsprechend wurden diese exzessiven Fluktuationen als Symptom der Irrationalität der Marktteilnehmer betrachtet. Diese fehlerhafte Annahme – dass von Eigeninteresse geleitete Entscheidungen sich hinreichend durch mechanische Regeln abbilden lassen – lag der Schaffung synthetischer Finanzinstrumente zugrunde und legitimierte, mit vorgeblich wissenschaftlicher Begründung, ihre Vermarktung an Rentenfonds und andere Finanzinstitute weltweit. Bemerkenswerterweise entgingen viele Schwellenmärkte mit relativ weniger entwickelten Finanzmärkten vielen der schlimmeren Folgen dieser Innovationen.