Římské smlouvy spolu se založením Rady Evropy ztělesňovaly právní, hospodářský, politický – ale zejména filozofický – průlom. K zásadní změně v Evropě došlo ve chvíli, kdy nezdar sovětského komunismu otevřel veskrze nové příležitosti. Nelze se však vyhnout dojmu, že Západoevropané a Američané dychtivě chtěli vyměnit svou strategickou perspektivu studené války za perspektivu zaměřenou úzce na obchod. Ti, kdo byli připraveni uvažovat o spolupráci se Sovětským svazem Michaila Gorbačova v roce 1990 – tedy ve stejném roce, kdy si Pařížská charta kladla za cíl založit „Evropu od Vancouveru po Vladivostok –, začali do roku 1992 zanedbávat Rusko i ostatní bývalé sovětské republiky s výjimkou pobaltských států. Západ se rozhodl udržovat s postsovětskou byrokracií v Rusku pouze taktický vztah. Západní představitelé neměli dost smělosti, aby navázali s ruským lidem vztah v duchu plné spolupráce a současně aby otevřeně odsoudili porušování lidských práv novým ruským státem. Západ přehlížel autoritářské tendence pod podmínkou, že problémy Ruska nebudou „vyváženy“ jinam.
Die Römischen Verträge sowie die Gründung des Europarates verkörperten einen rechtlichen, wirtschaftlichen und politischen, vor allem aber einen philosophischen Durchbruch. Eine grundlegende Änderung brachte in Europa der Zusammenbruch des Kommunismus, der völlig neue Chancen eröffnete. Man kann sich jedoch des Gefühls nicht erwehren, dass Westeuropäer und Amerikaner eifrig bemüht waren, ihre strategische Perspektive des kalten Krieges gegen eine eng auf Handel und Kommerz ausgerichtete Sicht zu tauschen. Diejenigen, die 1990 – demselben Jahr, indem die Charta von Paris danach strebte, ein „Europa von Vancouver nach Wladiwostok“ zu begründen – bereit waren, eine Zusammenarbeit mit der Sowjetunion Michail Gorbatschows in Betracht zu ziehen, hatten bis 1992 begonnen, Russland und die anderen ehemaligen Sowjetrepubliken mit Ausnahme der Baltischen Staaten zu vernachlässigen. Stattdessen entschied sich der Westen, lediglich eine taktische Beziehung gegenüber Russlands postsowjetischer Bürokratie anzustreben. Die politischen Führer des Westens hatten nicht die Nerven, sich im Geiste uneingeschränkter Zusammenarbeit mit dem russischen Volk auseinander zu setzen und dabei gleichzeitig die Menschenrechtsverletzungen des neuen russischen Staates offen zu verurteilen. Der Westen übersah autoritäre Tendenzen, solange Russlands Probleme nicht exportiert wurden.