Jedním z modelů, které by v boji proti TBC a NCD stálo za to napodobit, je přitom přístup zvolený při konfrontaci s epidemií HIV. Od roku 2001, kdy Valné shromáždění OSN uspořádalo své první jednání o HIV/AIDS, se trajektorie této nemoci dramaticky změnila. Přibližně 22 milionů lidí žijících s virem HIV má dnes zajištěnou léčbu. V důsledku toho se počet úmrtí na AIDS snížil o polovinu – z 1,9 milionu osob ročně v roce 2003 na 940 000 v roce 2017 –, přičemž tempo nových nákaz se v několika nejhůře zasažených zemích rovněž zhruba o polovinu snížilo. Snaha o kontrolu TBC a NCD – které podobně jako HIV/AIDS silně zatěžují nízkopříjmové a středněpříjmové země – proto může vycházet z poznatků získaných během reakce na HIV. Důležitá jsou zejména tři ponaučení. Za prvé s postupným rozšiřováním globální reakce na AIDS vyvstal dvojí problém, jak do péče zahrnout i těžko dostupné komunity a současně pokračovat v podpoře stále většího počtu pacientů, kteří absolvují léčbu. V reakci na to se programy boje proti HIV vyvinuly tak, aby nabízely služby přizpůsobené preferencím pacientů. Tyto novátorské modely péče současně zmírňují zátěž v podobě velkého počtu pacientů pro zdravotnická zařízení i zdravotníky samotné.
Dabei kann der Plan, der bereits gegen die HIV-Epidemie zum Einsatz kam, auch für den Kampf gegen TB und NCD als Modell dienen. Seit 2001, als die UN-Generalversammlung ihr erstes Treffen zum Thema HIV/AIDS abhielt, hat sich der Verlauf dieser Seuche dramatisch verändert. Heute erhalten etwa 22 Millionen Menschen, die mit HIV infiziert sind, eine Behandlung. So konnte die jährliche Anzahl der AIDS-Todesfälle – von 1,9 Millionen im Jahr 2003 auf 940.000 im Jahr 2017 – halbiert werden. Außerdem ist in einigen der am stärksten betroffenen Ländern auch die Rate der Neuinfektionen um fast die Hälfte zurückgegangen. Beim Kampf gegen TB und NCD – die wie HIV/AIDS für Länder mit geringen und mittleren Einkommen eine schwere Belastung darstellen – können die Erfahrungen, die mit HIV gemacht wurden, eine große Hilfe sein. Dabei spielen hauptsächlich drei Aspekte eine Rolle: Erstens stand die weltweite Politik gegen AIDS vor einer doppelten Herausforderung: Sie musste schwer erreichbare Gemeinschaften einbeziehen und gleichzeitig eine stetig wachsende Anzahl behandlungsbedürftiger Patienten unterstützen. So wurden HIV-Programme entwickelt, um Behandlungen anbieten zu können, die an die Bedürfnisse der Patienten angepasst waren. Durch solche neuen Behandlungsmodelle konnten auch die Ärzte und Gesundheitseinrichtungen entlastet werden, die durch die hohe Anzahl von Patienten überfordert waren.