V Asii platí totéž o Indii, Barmě, Bangladéši, Laosu, Kambodži a Vietnamu. Tyto zprávy jsou vesměs dobré, ale zároveň i matoucí. Rozvojové ekonomiky, jimž se daří rychle a trvale růst, aniž by se spoléhaly na boom přírodních zdrojů – což už deset či více let platí o většině zmíněných států –, obvykle dosahují růstu díky exportně orientované industrializaci. Jen hrstka zmíněných států však prochází výraznou industrializací. Podíl výroby v nízkopříjmových subsaharských zemích obecně stagnuje – a v některých případech dokonce klesá. A přestože se hodně mluví o iniciativě „Make in India“, která se stala jedním ze sloganů premiéra Naréndry Módího, ani Indie nevykazuje výrazné známky rychlé industrializace. Výroba se stala silným urychlovačem hospodářského rozvoje nízkopříjmových zemí ze tří důvodů. Za prvé bylo relativně snadné přebrat technologie ze zahraničí a vytvořit pracovní místa s vysokou produktivitou.
Gleiches gilt in Asien für Indien, Myanmar, Bangladesch, Laos, Kambodscha und Vietnam. Das sind gute, aber auch verblüffende Nachrichten. Entwicklungsländer, denen es gelingt rasch und dauerhaft zu wachsen, ohne auf boomende Rohstoffgeschäfte angewiesen zu sein – wie es in den meisten dieser Länder seit zehn oder mehr Jahren der Fall war – tun dies in der Regel durch exportorientierte Industrialisierung. Aber in den wenigsten dieser Länder findet eine nennenswerte Industrialisierung statt. Der Anteil des verarbeitenden Gewerbes in Ländern mit geringem Einkommen südlich der Sahara stagniert weitgehend – und ist einigen Fällen rückläufig. Und auch wenn der Slogan des indischen Premiers Narendra Modi „Make in India“ in aller Munde ist, deutet kaum etwas auf eine rasche Industrialisierung des Landes hin. Es gibt drei Gründe, warum das verarbeitende Gewerbe die wirtschaftliche Entwicklung in Ländern mit niedrigem Einkommen quasi automatisch vorangebracht hat. Erstens ist es relativ einfach gewesen, Technologien aus dem Ausland zu übernehmen und hochproduktive Arbeitsplätze zu schaffen.