Navzdory tomu, že se mikroby obvykle nesnaží vystupňovat svou virulenci na maximum, většina výzkumů nakažlivých nemocí se zaměřuje především na mechanismy, jejichž prostřednictvím škodlivé účinky mikrobů pociťujeme na vlastní kůži, a na to, jak se hostitelské organismy přizpůsobují (především prostřednictvím imunitního systému) k boji s danou virulencí. Jen okrajově se vědci věnují vnitřním mechanismům mikrobů, díky nimž mikroby mohou setrvávat v hostitelském těle, kam patří i společný zájem mikrobů a hostitele na tom, aby mikrob řídil a omezoval škodu, kterou páchá. Mikroby koneckonců ve svých hostitelích přebývají proto, aby z této výměny měly samy nějaký užitek.
Trotzdem – ungeachtet der Tatsache, dass Mikroben für gewöhnlich nicht nur danach streben, ihre Virulenz zu erhöhen – legen die meisten Untersuchungen über Infektionskrankheiten ihren Schwerpunkt auf die Mechanismen, durch die die schädlichen Auswirkungen der Mikroben spürbar werden, sowie auf die Eigenarten, die Wirtsorganismen annehmen (hauptsächlich mittels des Immunsystems), um diese Virulenz zu bekämpfen. Den internen Mechanismen der Mikroben, die sie dazu verwenden, um weiterhin als Bewohner in ihren Wirten verbleiben zu können, wurde nur wenig Aufmerksamkeit geschenkt – das schließt auch das Interesse der Mikroben an einer Steuerung und Begrenzung der durch sie bewirkten Schäden mit ein, das sie mit ihren Wirten teilen. Immerhin residieren die Mikroben in ihren Wirten, um einen Vorteil aus dem Austausch zu ziehen.