Jedním přístupem je zachytávat CO2 v elektrárnách při spalování uhlí či plynu. Jiným je zachytávat jej přímo ve vzduchu pomocí speciálně koncipovaných chemických procesů. Tak jako tak platí, že než se CCS stane životaschopnou technologií, bude vyžadovat významné investice do dalšího výzkumu a vývoje. Velký problém představuje čas. Kdybychom na změnu světové energetické soustavy měli sto let, cítili bychom se přiměřeně v bezpečí. Větší část přechodu k nízkouhlíkové energetice však musíme dokončit do poloviny století. To je mimořádně náročné, vzhledem k dlouhému přechodnému období, které je zapotřebí k důkladné revizi světové energetické infrastruktury, k níž patří nejen elektrárny, rozvodné sítě a přepravní systémy, ale i domácnosti a budovy s nebytovými prostory. Větší pokrok v této transformaci dosud udělalo jen málo ekonomických regionů.
Ein Ansatz besteht darin, das CO2 am Kraftwerk abzuscheiden, sobald Kohle oder Gas verbrannt wird. Eine weitere ist die Abscheidung direkt aus der Luft mithilfe spezieller chemischer Prozesse. In jedem Fall bedarf CCS beträchtlicher Investitionen in die weitere Forschung und Entwicklung, bevor es zu einer praktikablen Technologie wird. Das große Problem ist die Zeit. Hätten wir ein Jahrhundert, um das Energiesystem der Welt umzubauen, könnten wir uns relativ sicher fühlen. Doch müssen wir den Großteil des Übergangs zur kohlenstoffarmen Energie bis Mitte des Jahrhunderts abgeschlossen haben. Das ist außerordentlich schwierig, da zur Umstrukturierung der weltweiten Energieinfrastruktur eine lange Übergangszeit erforderlich ist, denn zu dieser Infrastruktur zählen nicht nur Kraftwerke, Energienetze und Transportsysteme, sondern auch Privathaushalte und Geschäftsgebäude. Wenige Wirtschaftsregionen haben im Hinblick auf diesen Umbau große Fortschritte gemacht.