Uvědomme si, jak v detektivních filmech mluví gangsteři, když vědí, že je odposlouchává policie. Hovoří zřetelně o banalitách, zatímco pod stolem si vyměňují vzkazy. Právě tak vypadá vláda ve věku transparentnosti. Filozof Michel Foucault ve své studii o pravdomluvnosti ve starověkém Řecku poukázal na to, že projevy pravdomluvnosti nelze redukovat na to, že se občané dozvědí něco, co dříve nevěděli. Pravda v politice je paradoxně něco, co všichni vědí, ale jen hrstka odvážných si dovolí to vyjádřit. Lidé stěží potřebují další údaje k tomu, aby si uvědomili třeba vzestup nerovnosti nebo špatné zacházení s přistěhovalci. Depeše zveřejněné WikiLeaks nám o amerických politikách neřekly kvalitativně nic nového.
Man denke daran, wie die Gangster in den Krimis reden, wenn sie wissen, dass die Polizei ihnen zuhört. Sie sprechen in aller Deutlichkeit über Banalitäten und tauschen zugleich unter dem Tisch Notizen aus. Genauso kann man sich im Zeitalter der Transparenz die Regierungen vorstellen. In seiner Untersuchung zur Aufrichtigkeit im antiken Griechenland hat der Philosoph Michel Foucault darauf verwiesen, dass man den Akt des Die-Wahrheit-Sagens nicht darauf reduzieren kann, dass die Bürger etwas erfahren, was sie vorher noch nicht wussten. Paradoxerweise ist die Wahrheit in der Politik etwas, das alle kennen, aber das sich kaum einer auszusprechen traut. Die Menschen brauchen eigentlich keine zusätzliche Daten, um etwa eine Zunahme der Ungleichheit oder die schlechte Behandlung von Einwanderern zu erkennen. Die WikiLeaks-Depeschen haben uns nichts qualitativ Neues über die Politik der USA gelehrt.