Aby mohla ekonomika prosperovat a pečovat o investice ze strany soukromého sektoru, jež jsou nezbytné pro dosažení dlouhodobého růstu, potřebuje fungující systém zdravotnictví a vzdělávání, investice do půdních živin a vodního hospodářství a základní infrastrukturu, jako je elektřina a motorizovaná přeprava. Přesto nejchudší státy, a to ani dobře spravované, nemají k financování těchto investic dostatek zdrojů. Nedostatek adekvátní zahraniční pomoci patří k největším ostudám na naší planetě a Spojené státy zaostávají nejvíc ze všech. Je naléhavě potřeba, aby USA procitly do globální reality a začaly plnit své závazky. Nejznámějším konkrétním slibem bohatých zemí je poskytovat nejchudším státům pomoc ve výši alespoň 0,7% jejich HNP. Závazek má svůj počátek v době před 44 lety, v roce 1961, kdy Valné shromáždění Organizace spojených národů za svůj cíl přijalo nezbytnost významně zvýšit zahraniční pomoc „tak, aby co nejdříve dosáhla přibližně 1% úhrnu národních důchodů hospodářsky vyspělých zemí.“ Tou dobou byla zahraniční pomoc asi na úrovni 0,5% důchodu bohatých zemí. Pomoci však nadále ubývalo, slibům navzdory. Na začátku 90. let se oficiální rozvojová pomoc stále pohybovala kolem 0,33% HNP dárcovských zemí a s nástupem nového tisíciletí poklesla na zhruba 0,22% HNP.
Die Voraussetzungen für eine florierende Wirtschaft und Förderung der für ein langfristiges Wachstum benötigten Investitionen im privaten Sektor sind funktionierende Gesundheits- und Bildungssysteme, Investitionen in die Bodenaufbereitung und Wasserversorgung sowie eine elementare Infrastruktur wie Elektrizität und motorisierter Transport. Doch selbst den gut regierten unter den ärmsten Ländern fehlt es an den Ressourcen, um diese Investitionen zu finanzieren. Der Mangel an angemessener Auslandshilfe ist eine große Schande auf dieser Welt und die Vereinigten Staaten sind die größten Drückeberger überhaupt. Die USA müssen sich dringend der globalen Realität stellen und ihren Verpflichtungen nachkommen. Das berühmteste Versprechen der Reichen ist, den ärmsten Ländern Hilfe im Ausmaß von zumindest 0,7 % ihres BNP zukommen zu lassen. Diese Zusicherung wurde ursprünglich vor 44 Jahren gemacht, als es sich die Generalversammlung der Vereinten Nationen im Jahr 1961 zum Ziel setze, die Auslandshilfe maßgeblich zu erhöhen, „damit so bald wie möglich ungefähr 1 % der Bruttonationaleinkommen der wirtschaftlich entwickelten Länder für Hilfe aufgewendet wird.“ Zu dieser Zeit betrug die Auslandshilfe ungefähr 0,5 % der Nationaleinkommen der reichen Länder. Trotz aller Versprechungen verringerte sich die Hilfe weiter. In den frühen 1990er Jahren betrug die offizielle Entwicklungshilfe noch immer nur ungefähr 0,33 % des BNP der Geberländer und in den ersten Jahren nach 2000 sank sie abermals auf rund 0,22 % des BNP.