Když vyhlásili své jednostranné cíle, nebudou se pravděpodobně dále zabývat multilaterálními vyjednáváními. Buďme si ale jisti, že jen pár diplomatů by to řeklo takto neomaleně. Tím by se totiž uznalo selhání posledních 20 let klimatické politiky OSN. Místo toho mají tendenci koncipovat přístup zdola nahoru ne jako rozchod s paradigmatem shora dolů, ale jako pragmatický doplněk, který pojme největší producenty emisí a vytvoří rámec pro klimatické iniciativy činitelů na menší než národní úrovni, jako jsou velká města nebo společnosti. Pravdou je, že se již přístup shora dolů odkládá. Jeho definující charakteristikou koneckonců není politická aréna, ve které by se utvořila dohoda (systém OSN); je tím společný politický cíl (předejít nebezpečné klimatické změně). A již je jasné, že vyjednávání v Paříži selžou v otázce cíle 2°C stanoveném v roce 2010 – nebo v jakékoliv jiné striktně závazné hranici.
Nach der Festsetzung ihrer unilateralen Ziele ist es wohl kaum wahrscheinlich, dass sie an weiteren multilateralen Verhandlungen teilnehmen. Natürlich würden dies nur wenige Diplomaten so unverblümt äußern. Dies käme einem Eingeständnis des Versagens der UN-Klimapolitik der letzten 20 Jahre gleich. Vielmehr neigt man dazu, den Bottom-Up-Ansatz nicht als Bruch mit dem Top-Down-Paradigma darzustellen, sondern als pragmatische Ergänzung, die auch Großemittenten berücksichtigt und aufgrund derer ein Rahmenwerk für Klimainitiativen von Akteuren auf subnationaler Ebene wie Großstädte und Unternehmen geschaffen wird. In Wahrheit allerdings wird der Top-Down-Ansatz bereits verworfen. Denn schließlich besteht sein entscheidendes Merkmal nicht im politischen Rahmen, innerhalb dessen eine derartige Einigung erzielt wird (im System der UNO), sondern im übergeordneten politischen Ziel (der Vermeidung des gefährlichen Klimawandels). Und es steht jetzt schon fest, dass es bei den Verhandlungen in Paris nicht gelingen wird, das im Jahr 2010 festgelegte 2-Grad-Ziel – oder irgendeine andere strikte Grenze – zu erreichen.