Tato příhoda nám slouží jako připomínka skutečnosti, že centrální banky jsou politické instituce, s vlastní politickou agendou, a že nezávislé centrální banky mají sklon upadat (přinejmenším „kognitivně“) do područí bank, jež by měly regulovat. Na druhé straně Atlantiku je přitom situace o málo lepší. Tam krajní pravice hrozila, že odstaví vládu USA, čímž potvrdila tvrzení teorie her: když se s racionálními jedinci střetnou ti, kdo se iracionálně upnou k destrukci, není-li po jejich, vítězí ti druzí. Prezident Barack Obama se proto podvolil nevyvážené strategii snižování zadluženosti, bez jakéhokoli zvýšení daní – ani pro milionáře, jimž se v uplynulých dvou desetiletích tak dařilo, ani zrušením daňových dárků pro ropné společnosti, které podrývají ekonomickou efektivitu a přispívají k degradaci životního prostředí. Optimisté tvrdí, že krátkodobý makroekonomický důsledek dohody o zvýšení amerického dluhového stropu a předejití svrchovanému úpadku bude omezený – zhruba 25 miliard dolarů výdajových škrtů v nadcházejícím roce. Nebylo však prodlouženo snížení daně ze mzdy (které nechávalo přes 100 miliard dolarů v kapsách obyčejných Američanů) a je jisté, že trh, v očekávání nástupu kontrakčních důsledků, bude ještě méně ochotný půjčovat. Už samotné ukončení stimulu je kontrakční. A za situace, kdy ceny domů nadále klesají, růst HDP se zadrhává a nezaměstnanost zůstává neústupně vysoká (práci na plný úvazek stále nemůže sehnat každý šestý Američan, který o ni má zájem), nejsou na místě úsporná opatření, ale další stimulace – a to i v zájmu vyrovnání rozpočtu.
Diese Episode sollte uns als Warnung dienen, dass Zentralbanken politische Institutionen mit einer politischen Agenda sind und dass unabhängige Zentralbanken dazu neigen, sich (zumindest „kognitiv“) von den Banken vereinnahmen zu lassen, die sie doch eigentlich kontrollieren sollten. Jenseits des Atlantiks sieht es kaum besser aus. Dort drohte die extreme Rechte, die US-Regierung handlungsunfähig zu machen, und bestätigte so, was die Spieltheorie nahe legt: Wenn jene, die sich in irrationaler Weise der Zerstörung verschrieben haben, wenn sie ihren Willen nicht durchsetzen können, rationalen Personen gegenübertreten, setzen sich Erstere durch. Infolgedessen hat sich Präsident Barack Obama einer unausgewogenen Strategie zum Schuldenabbau ohne Steuererhöhungen gefügt – nicht mal für jene Millionäre, denen es während der vergangenen zwei Jahrzehnte so gut ergangen ist, und nicht einmal in Form einer Beseitigung von Steuergeschenken an Ölunternehmen, die die wirtschaftliche Effizienz untergraben und zur Umweltzerstörung beitragen. Optimisten argumentieren, dass die kurzfristigen gesamtwirtschaftlichen Auswirkungen des Deals zur Erhöhung der amerikanischen Schuldengrenze und zur Verhinderung eines staatlichen Zahlungsausfalls begrenzt sein werden – rund 25 Milliarden Dollar an Ausgabesenkungen in den kommenden Jahren. Doch die Senkung der Lohnsteuer (die den amerikanischen Normalbürgern mehr als 100 Milliarden Dollar in die Taschen spülte) wurde nicht verlängert, und die Unternehmen, die die kontraktiven Auswirkungen dieser Maßnahme für die Zukunft fürchten, werden nun sicher noch stärker zögern, Kredite zu gewähren. Die Beendigung der Konjunkturmaßnahmen selbst ist kontraktiv. Und angesichts weiter fallender Häuserpreise, einem ins Stocken geratenem BIP-Wachstum und einer störrisch auf hohem Niveau verharrenden Arbeitslosigkeit (einer von sechs Amerikanern, der gern eine Vollzeitstelle hätte, kann keine bekommen) wären weitere Konjunkturmaßnahmen und keine Sparmaßnahmen erforderlich – auch, um den Haushalt auszugleichen.