(Článek 18 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, článek 27) SHRNUTÍ – VĚC C-33/07 v situaci „nezákonného pobytu“, pokud jednak osobní chování tohoto občana představuje skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení základního zájmu společnosti, a jednak je zamýšlené omezující opatření způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné. Předkládajícímu soudu přísluší přezkoumat, na základě skutkových a právních okolností, které odůvodňují žádost o omezení práva na opuštění území, zda ve věci, která mu byla předložena, tomu tak je. Občan členského státu, který byl navrácen na území jiného členského státu, má postavení občana Unie podle čl. 17 odst. 1 ES, a může se tedy i vůči svému členskému státu původu dovolávat práv, která s tímto postavením souvisí, a zejména práva svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států přiznaného článkem 18 ES. V tomto ohledu zahrnuje právo na svobodný pohyb jak právo občanů Evropské unie vstoupit na území jiného členského státu než členského státu jejich původu, tak i právo opustit tento stát. Základní svobody zaručené Smlouvou o ES by byly totiž zbaveny své podstaty, pokud by členský stát původu mohl bez právoplatného odůvodnění zakázat vlastním státním příslušníkům opustit jeho území a odebrat se na území jiného členského státu.
(Art. 18 EG; Richtlinie 2004/38 des Europäischen Parlaments und des Rates, Art. 27) LEITSÄTZE — RECHTSSACHE C-33/07 insbesondere deshalb beschränkt werden darf, weil er zuvor von dort wegen „unbefugten Aufenthalts“ zurückgeführt wurde, sofern zum einen das persönliche Verhalten dieses Staatsangehörigen eine tatsächliche, gegenwärtige und erhebliche Gefahr darstellt, die ein Grundinteresse der Gesellschaft berührt, und zum anderen die vorgesehene beschränkende Maßnahme geeignet ist, die Erreichung des mit ihr verfolgten Zieles zu gewährleisten, und nicht über das hinausgeht, was zur Erreichung dieses Zieles erforderlich ist. Es ist Sache des vorlegenden Gerichts, festzustellen, ob dies bei dem Sachverhalt, mit dem es befasst ist, der Fall ist. Ein Staatsangehöriger eines Mitgliedstaats, der aus dem Hoheitsgebiet eines anderen Mitgliedstaats zurückgeführt worden ist, genießt gemäß Art. 17 Abs. 1 EG den Status eines Unionsbürgers und kann sich daher auch gegenüber seinem Herkunftsmitgliedstaat auf die mit der Unionsbürgerschaft verbundenen Rechte berufen, insbesondere auf das Recht aus Art. 18 EG, sich im Hoheitsgebiet der Mitgliedstaaten frei zu bewegen und aufzuhalten. Dabei umfasst das Recht auf Freizügigkeit für die Unionsbürger sowohl das Recht, sich in einen anderen Mitgliedstaat als ihren Herkunftsmitgliedstaat zu begeben, als auch das Recht, ihren Herkunftsmitgliedstaat zu verlassen. Die durch den EG-Vertrag garantierten Grundfreiheiten wären nämlich ihrer Substanz beraubt, wenn der Herkunftsmitgliedstaat seinen eigenen Staatsangehörigen ohne stichhaltige Rechtfertigung verbieten könnte, sein Hoheitsgebiet zu verlassen, um sich in das eines anderen Mitgliedstaats zu begeben