Na pozadí finanční krize a v době, kdy veřejná podpora politiky boje proti klimatickým změnám klesá v mnoha rozvinutých zemích na historická minima, slyšíme od politických špiček méně řečí o hrozbě globálního oteplování a více řečí o údajných ekonomických přínosech klimatické politiky. Tento posun lze těžko označit za překvapivý, vezmeme-li v úvahu rostoucí počet analýz, které dokládají, že současné – jednostranné – klimatické politiky nebudou mít na zvyšování globální teploty prakticky žádný dopad. Klasický příklad nabízí Evropská unie. Její klimatický plán „20-20-20“ – zdaleka nejobsáhlejší politika boje proti klimatickým změnám kdekoliv na světě – si klade za cíl snížit do roku 2020 emise skleníkových plynů o 20% oproti úrovni z roku 1990, zajistit 20%-ní podíl energie z obnovitelných zdrojů a snížit o 20% primární spotřebu energie. Analýza nákladů a přínosů této politiky v roce 2010 z pera klimatického ekonoma Richarda Tola ukázala, že by ročně přišla zhruba na 210 miliard eur. Zadání do klimaticko-ekonomického modelu RICE odhaluje, že tato politika do konce století sníží růst teploty o pouhých 0.05°C. Politici se však jejím veskrze chabým dopadem na globální oteplování nenechali odradit a prohlásili, že tato politika přinejmenším zvýší energetickou bezpečnost EU.
Vor dem Hintergrund der Finanzkrise, und während die öffentliche Unterstützung für klimaschutzpolitische Maßnahmen in vielen Industrieländern neue Tiefpunkte erreicht, äußert sich die politische Führung weniger über die Gefahr der Erderwärmung und vermehrt über die angeblichen wirtschaftlichen Vorzüge der Klimaschutzpolitik. Diese Veränderung ist kaum überraschend angesichts der zunehmenden Anzahl von Analysen, die zeigen, dass die gegenwärtige – unilaterale – Klimapolitik praktisch keinen Einfluss auf die globale Erwärmung haben wird. Die Europäische Union liefert hierfür ein Musterbeispiel. Ihr „20-20-20“-Klimaplan – die mit Abstand umfassendste Klimaschutzpolitik, die weit und breit in Kraft ist – hat zum Ziel, Treibhausgasemissionen und den Primärenergieverbrauch bis zum Jahr 2020 um 20% im Vergleich zum Jahr 1990 zu reduzieren und dafür zu sorgen, dass erneuerbare Energien 20% des Energiebedarfs decken. Eine im Jahr 2010 von dem Klimaökonomen Richard Tol erstellte Kosten-Nutzen-Analyse dieser Politik hat gezeigt, dass sich die Kosten auf etwa 210 Milliarden Euro pro Jahr belaufen würden. Lässt man diese Politik durch das klimaökonomische RICE-Modell laufen, zeigt sich, dass sie den Temperaturanstieg bis zum Ende des Jahrhunderts um lediglich 0,05 °C verringern wird. Unbeirrt vom durch und durch kläglichen Einfluss dieser politischen Maßnahme auf die Erderwärmung, haben Politiker erklärt, dass diese zumindest die Energiesicherheit der EU verbessern wird.