Euroskeptická pravice sice možná nezíská většinu křesel, avšak její kolektivní síla je ranou myšlence evropské jednoty. Proč se projekt, který po druhé světové válce započal s obrovskými nadějemi, setkává s takovým odporem? Úspěch pravicového populismu v Evropě pramení nejen ze znepokojení z EU, ale i z rostoucí zášti vůči liberálním/levicovým elitám, jimž se vyčítá řada věcí, které občany naplňují obavami: přistěhovalectví, ekonomiky v depresi, islámský extremismus a samozřejmě také údajná nadvláda bruselské „eurokracie“. Někteří Evropané podobně jako voliči Tea Party ve Spojených státech tvrdí, že jim sebrali vlast. Ve světě, jemuž stále více vládnou velké korporace a mezinárodní byrokracie bez tváře, se lidé cítí politicky bezmocní. Lákavost populismu spočívá v jeho tvrzení, že se poměry dozajista zlepší, pokud se opět staneme pány ve vlastním domě. Tím, co se v mnoha zemích zlomilo, není jen důvěra v evropské instituce, ale i základní liberální/levicový konsensus, jenž vznikl v důsledku katastrofy dvou světových válek.
Auch wenn die euroskeptische Rechte vielleicht nicht die Mehrheit der Sitze erringen dürfte, ist ihre kollektive Stärke ein Schlag für die Sache der europäischen Einheit. Warum stößt ein Projekt, das im Gefolge des Zweiten Weltkriegs mit solch großen Hoffnungen begann, auf so viel Widerstand? Der Erfolg des Rechtspopulismus in Europa rührt nicht nur aus dem Unbehagen gegenüber der EU her, sondern auch aus einer Welle der Ablehnung gegenüber den liberalen/linken Eliten, denen für viele Angstmotive die Schuld gegeben wird: für die Immigration, unter Druck stehende Volkswirtschaften, den islamischen Extremismus und natürlich die angebliche Dominanz der „Eurokratie“ in Brüssel. Wie die Tea-Party-Wähler in den USA behaupten auch manche Europäer, dass man ihnen ihre Länder weggenommen habe. Die Menschen fühlen sich politisch hilflos in einer Welt, die zunehmend von Großkonzernen und gesichtslosen internationalen Bürokratien beherrscht zu werden scheint. Die Attraktivität des Populismus beruht auf dessen Behauptung, dass die Dinge mit Sicherheit besser würden, wenn wir nur endlich wieder Herr im eigenen Haus sein könnten. In vielen Ländern ist nicht nur das Vertrauen in die europäischen Institutionen zusammengebrochen, sondern der grundlegende liberale/linke Konsens, der aus der Katastrophe zweier Weltkriege hervorging.