Nejpozoruhodnějsí vlastností odporu vůči globalizaci je, že dávají vzniknout kuriózním politickým aliancím mezi levicí a pravicí. Na konci 19. století, kdy moc pozemkové slechty začala podrývat konkurence levnějsího obilí a dalsích potravin ze zámoří a ceny a nájemné farem klesaly, zmobilizovala aristokracie, aby zabránila svému pádu, malé farmáře, řemeslníky a malovýrobce, kteří s touto elitou sdíleli přesvědčení, že neomezená konkurence je skodlivá. Pro tyto skupiny byla globalizace víceméně totéž co přerozdělování. Na straně levice se stále četnějsí dělnická třída snažila využít politickou moc ke změně hospodářských vztahů - k zavedení progresivnějsí daňové politiky či ke zrusení tarifů a sazeb, jež chránily starý režim. Tyto pokrokové síly rovněž odsuzovaly a kritizovaly mezinárodní kapitalismus a to, jak nerespektuje pracovní podmínky a standardy. Německý sociolog Max Weber se proslavil svým varováním o katastrofických důsledcích pokračující polské emigrace do Německa. ,,Kapitalisticky dezorganizované ekonomiky,`` napsal jakoby dnes, ,,se mohou dostat do takových situací, v nichž ta vyssí kultura nevítězí, nýbrž prohrává svůj existenční boj s kulturami nižsími.`` V politickém středu - obléhaném z obou stran antiglobalizačními reakcemi levice i pravice -vnímala liberální podnikatelská elita výsledek ekonomického otevírání se, či globalizace, jako nanejvýs prospěsný. Neslo tedy o tradiční dvojstranné rozstěpení, nýbrž o trojí rozpor: mezi konzervativci, kteří byli proti globalizaci, liberály, kteří byli pro globalizaci, a levičáky, kteří globalizaci chápali jako přerozdělování.
Die bemerkenswerteste Eigenschaft der Antiglobalisierungsbewegungen ist die Schaffung einer eigenartigen Allianz von Rechten und Linken. Im späten 19. Jahrhundert kam die hauptsächlich von Landbesitz lebende Aristokratie in Europa durch den Import billigen Getreides und anderer Nahrungsmittel aus Übersee unter Druck. Durch den Preisverfall bei Höfen und Pachtzins stand die Aristokratie vor dem Niedergang. Daher mobilisierte sie Kleinbauern, Handwerker und Kleingewerbetreibende, die ebenso wie die Adeligen glaubten, dass der ungehinderte Wettbewerb ihrem Fortkommen abträglich sei. Für sie war die Globalisierung gleichbedeutend mit Umverteilung. Die wachsende Arbeiterklasse auf der linken Seite wollte politische Macht einsetzen, um die ökonomischen Verhältnisse neu zu gestalten. Sie forderten eine fortschrittlichere Steuerpolitik oder die Abschaffung der Zölle, um die alte Ordnung zu schützen. Die Progressiven machten auch den internationalen Kapitalismus für die Untergrabung von Arbeitsnormen verantwortlich. Der deutsche Soziologe Max Weber erwarb sich seinen Ruf durch Warnungen vor den katastrophalen Auswirkungen der Einwanderung polnischer Arbeiter nach Deutschland. Unter Vorwegnahme der heutigen Globalisierungsdebatten schrieb er: ``In kapitalistisch ungeordneten Wirtschaften ist eine Situation eingetreten, in der die höhere Kultur nicht als Sieger hervorgeht, sondern im Existenzkampf mit den niedrigeren Kulturen unterliegt.'' In der politischen Mitte - umringt von den Antiglobalisierungbewegungen der Rechten und Linken - bildete sich eine liberale Elite, die einen allumfassenden Nutzen in der wirtschaftlichen Öffnung oder der Globalisierung sah. Es gab also keine Zweiteilung zwischen links und rechts, sondern eine Dreiteilung zwischen konservativen Globalisierungsgegnern, liberalen Globalisierungsverfechtern und linken Umverteilungsbefürwortern.