Kanada, Finsko a Nizozemsko si dnes sice s myšlenkou základního příjmu údajně pohrávají, avšak někteří prominentní ekonomové z rozvinutých zemí varují, že takový projekt je z finančního pohledu křiklavě nereálný. Například ve Spojených státech by dávka pro dospělého ve výši 10 000 dolarů ročně – což je méně než oficiální hranice chudoby jednotlivce – za současného systému vyčerpala téměř všechny federální daňové příjmy. Snad právě tato aritmetika přiměla švýcarské voliče k tomu, aby v referendu konaném na začátku června tuto myšlenku drtivou většinou hlasů odmítli. Ale co nízkopříjmové či středněpříjmové země? Základní příjem může být fiskálně realizovatelný – a samozřejmě i sociálně žádoucí – v místech, kde je práh chudoby nízký, stávající sociální záchranné sítě děravé a jejich správa drahá. Vezměme si Indii, kde zhruba pětina populace žije pod oficiální hranicí chudoby, která je sama o sobě velmi nízká. Občané s kartou „pod hranicí chudoby“ sice mají nárok na vládní pomoc, avšak průzkumy ukazují, že asi polovina indických chudých žádnou kartu nemá – a zhruba třetina lidí žijících nad hranicí chudoby jí naopak disponuje. S podobnými problémy se potýká i mnoho dalších rozvojových zemí: benefity určené pro chudé se ocitají u zámožnějších lidí a mnozí ze zamýšlených příjemců se k pomoci vůbec nedostanou kvůli kombinaci politických a administrativních čachrů i skutečných strukturálních problémů.
Obwohl jetzt angeblich Kanada, Finnland und die Niederlande die Idee eines Grundeinkommens prüfen, warnen einige prominente westliche Ökonomen, es sei völlig unerschwinglich. In den Vereinigten Staaten beispielsweise würde eine Zahlung von 10.000 Dollar an jeden Erwachsenen – was noch unterhalb der offiziellen Armutsgrenze für eine Einzelperson liegt – im momentanen System sämtliche staatlichen Steuereinnahmen erschöpfen. Vielleicht waren es solche Rechnungen, die die Schweizer Wähler dazu gebracht haben, diese Idee bei einer Volksabstimmung Anfang des Monats mit überwältigender Mehrheit abzulehnen. Aber was ist mit Staaten mit Einkommen in geringer oder mittlerer Höhe? In der Tat könnte an Orten, wo die Armutsgrenze niedrig ist und die bestehenden sozialen Netze sowohl lückenhaft als auch zu teuer zu verwalten sind, ein Grundeinkommen haushaltspolitisch sinnvoll sein. Nehmen wir Indien, wo etwa ein Fünftel der Bevölkerung unter der – bereits sehr niedrig angesetzten –offiziellen Armutsgrenze lebt. Zwar haben Bürger mit einer so genannten „Unterarmutsgrenzen-Karte“ ein Anrecht auf staatliche Unterstützung, aber Umfragen zeigen, dass etwa die Hälfte der Armen diese Karte nicht besitzt, aber dafür ein Drittel der Nicht-Armen. Viele andere Entwicklungsländern haben ähnliche Probleme der Art, dass Hilfen für die Armen von wohlhabenderen Bürgern in Anspruch genommen werden, während ein Teil der eigentlichen Zielgruppe leer ausgeht. Gründe dafür können politische und behördliche Mauschelei oder echte Strukturprobleme sein.