Některé univerzity již přijaly politiku “žádných půjček,“ kdy je finanční nouze studentů financována kompletně granty od univerzity a dalších dárců. Ne všechny univerzity musí nutně zajít tak daleko – a většina ani nemůže, protože nemá dostatek dotací na pokrytí nákladů. Ale obecný posun směrem k politice vyššího vzdělávání bez dluhů je jistě potřeba. Vítaná by byla také snaha povzbudit domácnosti k včasnému spoření na vzdělání. Zveřejnění studentských půjček by mělo být transparentnější, což by umožnilo uchazečům učinit zodpovědné rozhodnutí. Existence nízkonákladových dvouletých komunitních škol by mohla být vhodným odrazovým můstkem k tradičnímu univerzitnímu vzdělání. Více by se také dalo udělat pro rozšíření programů splácení na základě příjmu. Žádné z těchto opatření nebude jednoduché.
Einige Hochschulen haben bereits eine Politik des Kreditverzichts verabschiedet; der nachgewiesene Finanzbedarf der Studenten wird hier komplett durch Stipendien der Hochschule und anderer Spender abgedeckt. Nicht alle Hochschulen müssen derart weit gehen – und die meisten könnten es auch gar nicht, weil ihnen zur Deckung der Kosten die nötige Kapitalausstattung fehlt. Doch ein umfassenderer Schritt in Richtung einer Bildungsfinanzierung, die auf Kredite verzichtet, ist nötig. Zudem sollte versucht werden, die Haushalte anzuregen, stärker zu sparen und frühzeitiger Geld für die Bildung zurückzulegen. Angaben zu Studentenkrediten sollten transparenter erfolgen und so die Antragsteller in die Lage versetzen, verantwortliche Entscheidungen zu treffen, wobei preiswertere zweijährige Community Colleges als nützlicher Trittstein auf dem Weg zu einer traditionellen Hochschulausbildung dienen sollten. Und man könnte mehr tun, um einkommensbasierte Rückzahlungsprogramme auszuweiten. Keine dieser Maßnahmen wird einfach.