Evropský parlament se však u Buttiglioneho nezastavil. Poslanci byli rovněž šokováni, když se dozvěděli, že nizozemská kandidátka na funkci komisařky pro hospodářskou soutěž sedí ve správních radách mnoha významných finančních institucí, což by z ní ve vztahu ke komisi učinilo soudce a zároveň zúčastněnou stranu. O zbytek se postarala arogance designovaného předsedy komise Josého Barrosa a jeho očividné pohrdání parlamentem. Těsně před schvalovacím hlasováním Barroso svůj návrh složení komise preventivně stáhl, poněvadž věděl, že by prohrál. Někteří lidé označili stažení navrhované komise za ústavní krizi. To je ovšem absurdní. Co je pro Barrosa výstrahou, je pro EU upevněním demokracie. Kontrola výkonné moci je koneckonců přesně tím, co mají parlamenty dělat.
Ebenso wenig beschränkte sich das Europäische Parlament nur auf Buttiglione. Die Abgeordneten waren auch schockiert über die niederländische Kandidatin für den Posten des Wettbewerbskommissars, als sie hörten, dass sie in den Vorstandsgremien vieler mächtiger Finanzinstitutionen saß und daher bei Verfahren vor der Kommission sowohl als Richterin als auch als Partei auftreten würde. Die Arroganz des Kommissionspräsidenten José Barroso und seine offenkundige Abneigung gegen das Parlament taten ein Übriges. Im Bewusstsein, dass er keine Chance hatte, zog Barroso seinen Vorschlag kurz vor der Wahl zur Bestätigung der Kommission zurück. Mancherorts wurde die Rücknahme des Kommissionsvorschlages als institutionelle Krise bezeichnet. Das ist allerdings absurd. Während es für Barroso ein Rückschlag war, ist es für die EU eine Konsolidierung der Demokratie. Immerhin ist die Kontrolle der exekutiven Gewalt genau die Aufgabe eines Parlaments.