Kjótský přístup je samozřejmě charakteristický tím, že se jednostranně zaměřuje na snižování emisí oxidu uhličitého. „Hartwellova zpráva“ tvrdí, že kjótský přístup založený na předešlých zkušenostech s relativně jednoduchými ekologickými problémy, jako jsou kyselé deště, byl vždy odsouzen k nezdaru. Skupina poukazuje na skutečnost, že nemá smysl srovnávat klimatické změny s jinými ekologickými problémy, které jsme řešili a vyřešili. Klimatické změny jsou totiž mnohem složitější a týkají se otevřených, komplexních a nedokonale pochopených systémů. Na rozdíl od kyselých dešťů nebo smogu nejde o „konvenční ekologický ‚problém‘“. Je to stejně tak „problém energetický, problém hospodářského rozvoje či problém využívání půdy“. Klimatičtí ekologové všeobecně uznávají, že existují pouze čtyři politické páky, které lze využít ve snaze o snížení uhlíkových emisí a zvládnutí klimatických změn: snížení počtu obyvatel ve světě, smrštění globální ekonomiky, zvýšení účinnosti spotřeby energie a snížení uhlíkové náročnosti (což znamená, že na jednotku vyrobené energie budeme vytvářet méně uhlíku). Hartwellova skupina navrhuje, abychom přijali tři základní klimatické cíle: zajistit bezpečné a dostupné dodávky energie pro všechny (což znamená vyvinout alternativy k fosilním palivům), zajistit, aby hospodářský rozvoj nezpůsobil ekologickou pohromu (což znamená nejen snižovat emise CO2, ale také omezovat vnitřní znečištění v důsledku spalování biomasy, odbourávat přízemní ozón a chránit tropické pralesy), a zajistit, abychom byli připraveni vyrovnat se s jakýmikoliv případnými změnami klimatu, ať už budou vyvolané člověkem, anebo přirozené (což znamená konečně si uvědomit, jak je důležité adaptovat se na klimatické změny).
Das Kyoto-Protokoll ist von einem stur auf die Reduzierung von CO2-Emissionen ausgerichteten Schwerpunkt definiert. Im „Hartwell-Papier” argumentiert man, dass dieser Kyoto-Ansatz immer zum Scheitern verurteilt war, da er auf Erfahrungen aus der Vergangenheit mit relativ simplen Umweltproblemen wie dem sauren Regen basiert. Die Gruppe verweist darauf, dass es keinen Sinn hat, den Klimawandel mit ökologischen Problemen der Vergangenheit zu vergleichen, die wir dann gelöst haben. Der Klimawandel ist ein viel komplizierteres Problem, zu dem offene, komplexe und nur unzureichend verstandene Systeme gehören. Im Gegensatz zu saurem Regen, beispielsweise, handelt es nicht um „ein konventionelles Umweltproblem.“ Der Klimawandel ist ein „Energieproblem“ ebenso, wie ein „Problem der wirtschaftlichen Entwicklung und der Bodennutzung.“ Unter Klimaökonomen ist weithin anerkannt, dass es nur vier Hebel gibt, die in Bewegung gesetzt werden können, um eine Verringerung von CO2-Emissionen zu erreichen und den Klimawandel einzudämmen: Die Reduktion der Weltbevölkerung, die Schrumpfung der Weltwirtschaft, Effizienzsteigerung beim Energieverbrauch und die Verringerung der Kohlenstoffintensität (das heißt, dass wir für jede Energieeinheit, die wir produzieren, weniger Kohlendioxid ausstoßen). Zweitens ist sicherzustellen, dass die wirtschaftliche Entwicklung keine verheerenden ökologischen Schäden anrichtet (also nicht nur Reduktion von CO2-Emissionen, sondern auch die Eindämmung von Luftverschmutzung in Innenräumen durch das Verbrennen von Biomasse, eine Verringerung des Ozons und der Schutz des Regenwaldes). Drittens ist zu gewährleisten, dass wir mit allen Arten des Klimawandels – ob menschengemacht oder natürlich – umgehen können (dass wir also endlich die Bedeutung einer Anpassung an den Klimawandel erkennen).