Není-li majetek bezpečně ochráněn - či pokud se za nechráněný i jen pokládá - pobídky jsou pokřivené. Ti, kdo ovládají ruské podniky, tedy budou nadále odkrajovat aktiva a proměňovat je v ty druhy majetku, jež lze snadno vyvést ze země. Ještě horší je to, že když se s nelegitimní privatizací nic neudělá, ekonomická oligarchie se pravděpodobně promění i v politickou. Právě v tomto světle by měly být vnímány Putinovy kroky proti Chodorkovskému. Neboť jestliže se oligarchům podaří udržet si své nečestné příjmy, není těžké si představit člověka, jako je Chodorkovskij - který už vedle svého obchodního impéria začínal budovat i politickou mašinérii -, jak zpeněží své akcie Jukosu, uloží majetek v bezpečném zahraničním úkrytu a použije jej k manipulaci ruské politiky. Co tedy dělat s poskvrněným majetkem nabytým během divokých privatizací 90. let? Pro ruskou vládu by zřejmě bývalo snazší získat zpět některé z nečestných příjmů oligarchů dřív, řekněme po krizi rublu v roce 1998, kdy mnozí spláceli své úvěry se zpožděním. Přestože tato příležitost minula, myslím, že je stále snazší se s problémem vypořádat teď než například v příští dekádě.
Wenn aber Eigentum nicht sicher ist - oder nicht einmal als sicher wahrgenommen wird - wird sein Anreiz umgekehrt. Wer in Russland die Unternehmen in der Hand hat, wird weiterhin seine Gewinne abziehen und sie in Formen des Reichtums umwandeln, in denen er sich leicht außer Landes schaffen lässt. Schlimmer noch: Wird die Hinterlassenschaft der unrechtmäßigen Privatisierung nicht angegangen, könnte sich die wirtschaftliche Oligarchie wahrscheinlich auch noch in eine politische verwandeln. In diesem Licht sollte man Putins Vorgehen gegen Khodorkowsky sehen. Denn, wenn die Oligarchen ihre üble Aneignungen mit Erfolg behaupten können, kann man sich leicht vorstellen, dass jemand wie Khodorkowsky, der schon damit begonnen hat, neben seinem Wirtschaftsimperium eine politische Maschine aufzubauen, seine Yukos-Anteile versilbert, seinen Reichtum in einer Steueroase vor der Küste in Sicherheit bringt und ihn zur Manipulation der russischen Politik benutzt. Wie sollte man nun mit dem anrüchigen Besitz, der während der wilden Privatisierung der 1990er Jahre angeeignet wurde, umgehen? Es wäre wahrscheinlich für Russlands Regierung leichter gewesen, einige der von den Oligarchen fälschlich eingeheimsten Erwerbungen früher, sagen wir, nach der Rubelkrise von 1998, als viele von ihnen mit ihren Kreditzahlungen in Rückstand geraten waren, zurückzunehmen. Auch wenn diese Gelegenheit verstrichen ist, glaube ich, dass es immer noch weit leichter ist, dieses Problem jetzt anzugehen, als, sagen wir, nach einem weiteren Jahrzehnt.