V této souvislosti bylo uvedeno, že po počáteční neshodě mezi provozovateli a litevskými orgány ohledně převzetí nákladů odpovídajících těmto investicím, změnil zákonodárce s účinností od 1. září 2007 čl. 65 odst. 4 zákona o elektronických komunikacích, který od té doby stanoví, že provozovatelé poskytnou společnému centru tísňového volání bezplatně předmětné informace a že náklady na pořízení, uvedení do provozu nebo přizpůsobení, obnovení a fungování zařízení potřebného pro tento účel jsou hrazeny z veřejných rozpočtů. Aniž by bylo třeba analyzovat dohodu o službách určování místa, kde se volající nachází, uzavřenou dne 4. prosince 2006 mezi společným centrem tísňových služeb a poskytovateli služeb veřejných mobilních telefonních sítí, jejíž výklad je mezi stranami sporný, vyplývá z těchto skutečností, že nepředávání informací o místě volání pocházejících z těchto sítí není způsobeno technickými vlastnostmi sítí, které by objektivně bránily předávání uvedených informací, ale spíše nedostatkem investic nezbytných pro pořízení a přizpůsobení zařízení umožňujících toto předávání. Jak přitom správně zdůraznila Komise, nepořízení nebo nepřizpůsobení potřebných zařízení není možné považovat za nedostatek technické proveditelnosti ve smyslu čl. 26 odst. 3 směrnice o univerzální službě. Konečně, pokud jde o tvrzení uvedené Litevskou republikou, týkající se metody, která má být použita pro předávání informací o místě volajícího na číslo „112“, je třeba konstatovat, že čl. 26 odst. 3 směrnice o univerzální službě neobsahuje v této souvislosti žádnou informaci, a ponechává tak členským státům na výběr způsob, jakým konkrétně přenos těchto informací zabezpečí. Doporučení 2003/558 odkazuje ve svém bodě 4 na dvě metody.
Dazu ist vorgetragen worden, dass der Gesetzgeber nach anfänglicher Uneinigkeit zwischen den Betreibern und den litauischen Behörden über die Tragung der Kosten für diese Investitionen Art. 65 Abs. 4 des Gesetzes über elektronische Kommunikation mit Wirkung vom 1. September 2007 geändert hat, der seither bestimmt, dass die Betreiber die in Rede stehenden Informationen dem gemeinsamen Zentrum für Notdienste kostenlos zur Verfügung stellen und dass die Kosten der Anschaffung, der Einrichtung oder der Anpassung, der Erneuerung und des Betriebs der zu diesem Zweck erforderlichen Ausrüstung aus öffentlichen Mitteln erstattet werden. Daraus folgt, ohne dass es notwendig wäre, die am 4. Dezember 2006 zwischen dem gemeinsamen Zentrum für Notdienste und den Betreibern öffentlicher Mobilfunknetze geschlossene Vereinbarung über Dienstleistungen im Zusammenhang mit der Übermittlung von Informationen zum Anruferstandort zu untersuchen, deren Auslegung zwischen den Parteien umstritten ist, dass der Grund für die Nichtübermittlung der Informationen zum Anruferstandort aus diesen Netzen nicht in den technischen Gegebenheiten dieser Netze liegt, die die Übermittlung der Informationen objektiv verhindern würden, sondern im Fehlen von Investitionen, die erforderlich sind, um die die Übermittlung ermöglichenden Einrichtungen anzuschaffen oder anzupassen. Wie die Kommission zu Recht hervorgehoben hat, kann jedoch die Nichtanschaffung oder die Nichtanpassung der erforderlichen Einrichtungen nicht als mangelnde technische Durchführbarkeit im Sinne von Art. 26 Abs. 3 der Universaldienstrichtlinie betrachtet werden. Was schließlich das von der Republik Litauen vorgetragene Argument hinsichtlich der Methode betrifft, die zur Übermittlung der Informationen zum Standort eines Anrufers der Nummer 112 angewandt werden muss, ist festzustellen, dass Art. 26 Abs. 3 der Universaldienstrichtlinie dazu keine Hinweise enthält und den Mitgliedstaaten demnach die Wahl überlässt, auf welche Art sie die Übermittlung dieser Informationen konkret sicherstellen wollen. Die Empfehlung 2003/558 verweist in Nr. 4 auf zwei Methoden.