A zde narážíme na obtíž. Lidé jako já, kteří halasně podporují mezinárodní integraci v oblasti obchodu a financí, stejně jako snižování cel a dalších bariér, uvádějí trojí přínos takového postupu: · Maximalizace ekonomického – ale i společenského a kulturního – kontaktu mezi bohatými a chudými státy je nejlepší myslitelný způsob, jak napomoci výměně znalostí o technologiích a organizaci, což představuje poslední dobrou naději na rapidní celosvětový rozvoj. · Díky nižším obchodním bariérám neodolají lidé s přístupem k financím možnosti přesouvat výrobu do chudých částí světa s nízkou úrovní mezd. · Volnější toky kapitálu poskytnou chudým zemím přístup k němu, poněvadž investoři v bohatých zemích budou ve své ziskuchtivosti pronikat do chudých regionů, kde je kapitálu málo. První zdůvodnění stále platí.
Und hier stehen wir vor einem Problem. Menschen wie ich, die zu den Verfechtern einer internationalen Integration in den Bereichen Handel und Finanzen sowie einer Senkung der Zölle und Handelsschranken zählen, haben auf drei Vorteile hingewiesen: · Die Maximierung des wirtschaftlichen – sowie des sozialen und kulturellen – Kontakts zwischen den reichen und armen Ländern ist in unseren Augen die beste Methode, um den Wissensfluss im Hinblick auf Technologie und Organisation anzuregen, der die letzte Hoffnung für eine rasche Entwicklung der Welt darstellt. · Eine Senkung der Handelsschranken wird die Verlagerung der Produktion in Niedriglohnländer für jene unwiderstehlich machen, die Zugang zu Finanzierungen haben. · Freiere Kapitalflüsse werden armen Ländern genau diesen Zugang verschaffen, da sich Investoren aus reichen Ländern, angetrieben durch ihre Gier, in arme Länder vorwagen, wo Kapital knapp ist. Der an erster Stelle erwähnte Nutzen ist noch immer gültig.