Navrhovatelé jsou osobami, které mají nárok na získání platby podpory Společenství za víno, které dodali DAI k destilaci a kterým byly tyto prostředky odepřeny v důsledku mezery v nařízení č. 2499/82, za kterou Soud shledal Komisi odpovědnou. Před Soudním dvorem nebylo zpochybněno řešení ve věci samé. Podle mého názoru by bylo zcela nesprávné, kdyby námitka promlčení za výjimečných okolností projednávané věci uspěla. 58 — Jsem si v rámci tohoto tvrzení vědoma toho, že navrhovatelé věděli o hrozbě, že částka pocházející z propadnuté jistoty bude v určité době ze strany AIMA zaplacena Komisi a zúčtována ve prospěch EZOZF. Jejich nadějí v hlavním vnitrostátním řízení bylo, že jistota nebude prohlášena za propadlou nebo že by mohli přesvědčit vnitrostátní soud, aby nařídil nějaké jiné opatření, v jehož důsledku by získali platbu podpory. Z důvodů mnou uvedených uznávám, že od nich bylo objektivně rozumné pokusit se takto postupovat. Naproti tomu se domnívám, že řízení o vydání bezdůvodného obohacení proti AIMA bylo svou povahou spíše marnou poslední nadějí. Přesný rozsah ztráty navrhovatelů mohl být vyčíslen až tehdy, když byla uspokojena část jejich nezaplacených pohledávek za palírnou DAI jako přednostním věřitelům po ukončení insolvenčního řízení v roce 2000.
Die Klägerinnen sind Personen, die Anspruch auf Zahlung von Gemeinschaftsbeihilfe für den Wein haben, den sie der DAI zur Destillation geliefert haben, und denen die ihnen zustehenden Beträge aufgrund einer Lücke in der Verordnung Nr. 2499/82, für die nach dem angefochtenen Urteil die Kommission die Verantwortung trägt, vorenthalten wurden. In der Sache wurden vor dem Gerichtshof keine Einwände erhoben. Meiner Meinung wäre es vollkommen falsch, wenn unter den außergewöhnlichen Umständen des vorliegenden Falles die Einrede der Verjährung Erfolg hätte. 58 — Dabei bin ich mir bewusst, dass sich die Klägerinnen über die Gefahr im Klaren waren, dass die aus dem Verfall der Kaution stammende Summe zu irgendeinem Zeitpunkt von der AIMA an die Kommission überwiesen und zugunsten des EAGFL verbucht werden würde. Im nationalen Ausgangsverfahren hofften die Klägerinnen darauf, dass die Kaution nicht für verfallen erklärt würde und/oder dass das nationale Gericht zu irgendeiner anderen Anordnung veranlasst werden könnte, die zu einer Auszahlung der Beihilfe an die Klägerinnen führen würde. Aus den von mir genannten Gründen akzeptiere ich, dass es objektiv vernünftig war, es auf diesem Wege zu versuchen. Dagegen reihe ich die Bereicherungsklage gegen die AIMA eher in die Kategorie „letzter verzweifelter Versuch“ ein. Die genaue Höhe des Schadens der Klägerinnen ließ sich erst beziffern, nachdem sie nach Abschluss des Insolvenzverfahrens 2000 als vorrangige Gläubigerinnen einen Teil der unbefriedigten Forderungen gegen die DAI beigetrieben hatten.