Za druhé výslovně zmínil agregátní fiskální postoj, zatímco Evropa vždy nazírala fiskální situaci výlučně z pohledu jednotlivých zemí. A za třetí jeho tvrzení, že za zabránění ECB v tom, aby se chovala jako věřitel poslední instance, je nutné platit vysokou cenu – neboť vlády jsou pak zranitelné a snižuje se jim fiskální prostor –, odporuje zásadě, že centrální banka nesmí poskytovat podporu vládním půjčkám. Skutečnost, že se Draghi rozhodl napadnout ortodoxní principy ve chvíli, kdy ECB potřebuje podporu pro vlastní iniciativy, naznačuje jeho znepokojení z hospodářské situace v eurozóně. Sděluje nám, že systém hospodářské politiky tak, jak v současné době funguje, není uzpůsobený řešit problémy, jimž Evropa čelí, a že jsou nutné další změny politiky i institucí. Otázka nyní zní, zda – a případně jak – se tato koncepční smělost přetaví v politické činy. O přínosnosti přímých nákupů aktiv ze strany ECB se pochybuje stále méně. Věci, které se dlouho považovaly za příliš nekonvenční, než aby se o nich vůbec uvažovalo, se postupně změnily v otázku konsensu. Ten bude provozně obtížný, poněvadž ECB se na rozdíl od Federálního rezervního systému nemůže spolehnout na jednotný a likvidní trh dluhopisů, a zůstává otázkou, zda bude účinný. S největší pravděpodobností však k němu dojde.
Zweitens erwähnte er explizit einen aggregierten fiskalpolitischen Kurs, während Europa die Haushaltssituation immer ausschließlich auf länderspezifischer Basis betrachtet. Drittens widerspricht seine Behauptung, dass ein hoher Preis zu bezahlen sei, wenn die EZB nicht als Kreditgeber letzter Instanz agieren darf - was Staaten angreifbar macht und ihren haushaltspolitischen Spielraum beschränkt - dem Grundsatz, wonach die Zentralbank staatliche Kreditaufnahme nicht unterstützen darf. Die Tatsache, dass sich Draghi entschloss, der ökonomischen Orthodoxie zu einem Zeitpunkt die Stirn zu bieten, da die EZB Unterstützung für ihre eigenen Initiativen braucht, ist Ausdruck seiner Besorgnis hinsichtlich der wirtschaftlichen Situation in der Eurozone. Seine Botschaft lautet, dass das politische System in seiner derzeitigen Fassung für die Herausforderungen, vor denen Europa steht, nicht geeignet ist und dass weitere politische und institutionelle Änderungen erforderlich sind. Die Frage ist nun, ob – und wenn ja, wie – sich konzeptionelle Unerschrockenheit in politischen Maßnahmen niederschlagen wird. Es bestehen immer weniger Zweifel hinsichtlich der Vorteile der Outright-Anleihenkäufe der EZB. Was man lange Zeit als zu unkonventionell betrachtet hatte, um es in Erwägung zu ziehen, hat sich allmählich zu einem Konsensthema entwickelt. Operativ werden diese Käufe schwierig, weil sich die EZB, anders als die Federal Reserve, nicht auf einen einheitlichen liquiden Anleihemarkt stützen kann und auch die Wirksamkeit der Maßnahme unsicher bleibt. Höchstwahrscheinlich aber werden diese Käufe durchgeführt.