Vzhledem k těmto nákladům předseda Evropské komise Jean-Claude Juncker právem zdůrazňuje, že „zabití“ Schengenu by podkopalo základní cíl „stále těsnější unie“ – jakkoliv se několik členských zemí EU přihlásilo k tomuto cíli jen zdráhavě. Nejhlasitějším skeptikem je Velká Británie, avšak Polsko, Maďarsko, Slovensko a v podstatě i celý zbytek východní Evropy rovněž nebyli nikdy nadšení z nutnosti přesunout těžiště svého působení směrem od národních zájmů. Uprchlická krize tento nesoulad ostře zvýraznila. V důsledku toho se hustá síť vzájemných závislostí v Evropě začíná třepit. Schází onen „laskavý hegemon“, jímž kdysi bývalo francouzsko-německé spojenectví. Důraz na národní (a v místech jako Katalánsko a Skotsko i na regionální) otázky nabývá vrchu, čemuž odpovídají i pohnutky politiků, jejichž voličská základna má rovněž národní (či regionální) ráz. Volání italského premiéra Mattea Renziho po výměnném obchodu – uvolnění fiskálních pravidel eurozóny výměnou za přijetí dohody s Tureckem – je v tomto světle veskrze pochopitelné. EU se tím však dostává na šikmou plochu.
Angesichts dieser Kosten hat der Präsident der Europäischen Kommission, Jean-Claude Juncker zurecht betont: wer Schengen „killt“, wird auch das grundlegende Ziel einer „immer engeren Union“ untergraben – ein Ziel, dem sich mehrere EU-Mitglieder zugegebenermaßen nur wiederwillig verpflichteten. Großbritannien äußert seine Skepsis am lautesten, aber auch Polen, Ungarn, die Slowakei und eigentlich ganz Osteuropa waren nie besonders begeistert, nationale Vorrechte aus ihrem Fokus zu rücken. Die Flüchtlingskrise hat diese Uneinigkeit nun deutlich zutage gefördert. Infolgedessen beginnt sich Europas dicht gewirktes Netz an Verflechtungen nun aufzulösen. Es fehlt der wohlwollende Hegemon, dessen Rolle bislang das deutsch-französische Paar einnahm. Übereinstimmend mit den Anreizen politischer Entscheidungsträger, deren Wählerschaft eben national (oder regional) ist, liegt der Schwerpunkt mehr und mehr auf nationalen (und in manchen Fällen wie Katalonien und Schottland, regionalen) Fragen. In diesem Licht ist die Forderung des italienischen Ministerpräsidenten Matteo Renzi nach Gegenleistungen vollkommen verständlich – für die Zustimmung zu dem Deal mit der Türkei möchte er eine Lockerung der Fiskalregeln in der Eurozone. Doch das bringt die EU in eine heikle Situation.