Toto není jen teoretická možnost – podobná rizika se docela zřetelně projevila koncem roku 2008 a počátkem roku 2009. Samozřejmě zůstává nejisté, zda by regulační orgány takové kroky skutečně podnikly. Jak ovšem nedávno uvedl člen Sněmovny reprezentantů Paul Kanjorski, který je hlavním propagátorem tohoto dodatku, „klíčovým ponaučením z uplynulých deseti let je zjištění, že finanční regulátoři musí uplatňovat své pravomoci, místo aby uspokojovali komerční zájmy“. A Kanjorski má zřejmě pravdu v tom, že by k tomu nebylo zapotřebí příliš. „Využije-li jediný regulační orgán jednou jedenkrát těchto mimořádných pravomocí [rozbít některou banku, jež byla do té doby pokládána za příliš velkou, než aby mohla padnout],“ tvrdí, „vyšle tím silný signál“, který „významně reformuje způsob, jímž se všechny firmy v sektoru finančních služeb budou navždy do budoucna chovat“.
Dabei handelt es sich keineswegs um eine theoretische Möglichkeit – derartige Risiken kamen Ende des Jahres 2008 und Anfang 2009 recht deutlich zum Vorschein. Natürlich bleibt es ungewiss, ob die Finanzmarktaufsicht derartige Schritte auch wirklich unternimmt. Kongressabgeordneter Paul Kanjorski, die treibende Kraft hinter diesem Gesetz, formulierte es jüngst so: „Die wichtigste Lehre des vergangenen Jahrzehnts ist, dass die Finanzaufsicht ihre Befugnisse einsetzen muss anstatt sich um die Interessen der Branche zu kümmern.“ Und Kanjorski hat wahrscheinlich Recht, dass es dazu nicht allzu großer Anstrengungen bedarf. „Wenn lediglich eine Aufsichtsbehörde ihre außerordentlichen Befugnisse nur einmal wahrnimmt [nämlich Banken zu zerschlagen, die zu groß sind, um sie scheitern zu lassen], wäre das ein starkes Signal, mit dem man das zukünftige Verhalten von Dienstleistern auf dem Finanzsektor reformieren wird.“ .