Když se sečtou příspěvky více než 160 zemí, které předložily své dobrovolné zmírňující závazky – takzvané “zamýšlené národně určené příspěvky“ – tak se rozsah selhání stává evidentním. I kdyby všechny země přesně dodržely své závazky, bude svět směřovat ke zvýšení teploty o nejméně 3°C. Vyřčeným cílem pařížské dohody bude nakonec “pokus o udržení 2°C na dosah.” Diplomaté plánují přidat “západkové mechanismy,“ který dovolí postupné zvyšování ambic. Pokud však máme v něčem věřit historii, tak takové mechanismy pravděpodobně nebudou v příštích deseti letech použity; jejich hlavní funkcí je dát pozitivní nádech neuspokojivému výsledku a udržet tak naživu naděje v ambicióznější politiku. Nicméně, máme důvod k optimismu: pragmatismus se ukazuje jako silnější než idealismus. Po více než dekádě pokusů zavést přísné limity na emise zjevně přístup shora dolů selhal. Tiché přijetí přístupu zdola nahoru je tiché přijetí toho, že země nemohou být nuceny k podřízení se tvrdému, centralizovanému režimu, i kdyby byl založený na vědeckých důkazech. Přijetí dobrovolných opatření již vyvolalo pokrok, zejména pak koordinované závazky USA a Číny.
Addiert man die Beiträge der über 160 Länder, die ihre freiwilligen Klimaschutz-Zusagen – die so genannten „Intended Nationally Determined Contributions” – bereits eingereicht haben, wird das Ausmaß des Fehlschlags evident. Selbst wenn alle Länder ihren Verpflichtungen rigoros nachkommen, befände sich die Welt auf einem Kurs in Richtung eines Temperaturanstiegs von mindestens 3 Grad. Tatsächlich wird das erklärte Ziel des Abkommens von Paris lauten, den Versuch zu unternehmen, „das 2-Grad-Ziel in Reichweite zu halten.“ Die Diplomaten planen, „Mechanismen zur Ambitionssteigerung“ einzubeziehen, die Raum für eine kontinuierliche Erweiterung der Ambitionen bieten sollen. Aus Erfahrungen der Vergangenheit lässt sich allerdings schließen, dass derartige Mechanismen in den nächsten zehn Jahren wohl nicht zur Anwendung kommen. Ihre wichtigste Funktion besteht darin, enttäuschende Ergebnisse in freundlicherem Licht darzustellen und die Hoffnung auf eine ehrgeizigere Klimapolitik am Leben zu erhalten. Dennoch besteht Anlass zu Optimismus: Pragmatismus erweist sich als wirkungsvoller als Idealismus. Nach über einem Jahrzehnt misslungener Versuche, strenge Emissionsgrenzen einzuführen, hat der Top-Down-Ansatz ganz klar ausgedient. Die Einführung eines Bottom-Up-Ansatzes durch die Hintertür ist das stillschweigende Eingeständnis, dass Länder nicht gezwungen werden können, sich an ein strenges, zentralisiertes Regime zu halten, auch wenn dies auf wissenschaftlichen Erkenntnissen beruht. Die Einführung freiwilliger Maßnahmen hat bereits zu Fortschritten geführt, wie vor allem an den koordinierten Verpflichtungen der USA und China zu sehen ist.