Ačkoliv o členství v NATO požádala v roce 2008 také Ukrajina, ruskou intervenci to nevyprovokovalo. Válka v Gruzii však rozdělila ukrajinskou politickou garnituru na tři části: na ty, kdo upřednostňovali sbližování se Západem, na ty, kdo dávali přednost Rusku, a na ty, kdo preferovali politiku vyvažování. Dopady finanční krize tato napětí dále prohloubily. Žádná část světové ekonomiky přitom nebyla zasažena citelněji než bývalá sovětská sféra. Když se zhroutilo globální úvěrování, jako první byli odstřiženi nejkřehčí vypůjčovatelé. A protože krátce poté následoval kolaps cen komodit, utrpěly „tranzitivní ekonomiky“ zničující šok. Rusko jako jeden z největších vývozců ropy a plynu patřilo k nejhůře zasaženým. Po ponížení spojeném s finančními krizemi koncem 90. let se však Putin již dříve zasadil o to, aby bylo Rusko vyzbrojené značnými dolarovými rezervami – třetími nejvyššími po Číně a Japonsku.
Obwohl auch die Ukraine im Jahr 2008 die NATO-Mitgliedschaft beantragt hatte, hätte dies nicht zu einer russischen Intervention führen müssen. Aber der Krieg in Georgien hatte die politische Klasse in der Ukraine dreigeteilt: in jene, die sich an den Westen annähern wollten; jene, die Russland bevorzugten; und jene, die für eine Politik des Ausgleichs eintraten. Und durch die Folgen der Finanzkrise wurden diese Spannungen noch verschärft. Kein Teil der Weltwirtschaft wurde von der Krise härter getroffen als das ehemalige Sowjetgebiet. Als die globale Kreditvergabe zusammenbrach, wurden die unsichersten Gläubiger zuerst abgeschnitten. Gemeinsam mit einem Zusammenbruch der Immobilienpreise war dies für die „Übergangsökonomien“ ein verheerender Schock. Als einer der weltweit größten Öl- und Gasexporteure war Russland mit am stärksten betroffen. Aber nach der Demütigung durch die Finanzkrisen der späten 1990er hatte Putin sein Land mit erheblichen Dollarreserven bewaffnet – den drittgrößten nach China und Japan.