A byl tam kámen, kterému jsem se vždycky vyhnula. A nikdy jsem na něm nespadla, nikdy. A tak jsem plakala že najednou bum, bác na ten můj kámen. Zlomená, přepadlá přes ten kámen v půlce března roku 2000 - během typického irského počasí ve středu - nicotná, s nudlí u nosu, všude slzy - směšně se litující. Byla jsem na dně, zlomená a měla jsem vztek. A nevěděla jsem, co dělat. Seděla jsem tam nějaký čas a přemýšlela: "Jak se odsud vzchopím a dojdu domů? Protože - kým budu?
Da war ein Felsbrocken, dem ich sonst immer auswich. Ich war noch nie darüber gestolpert. Aber ich lief und weinte und knall, wumm, donnerte ich auf meinen Felsklotz. Gebrochen, gestürzt, über diesen Felsklotz, Mitte März 2000, an einem Mittwoch mit typisch irischem Wetter, grau, Rotz und Tränen überall, voller lächerlichem Selbstmitleid. Ich war am Boden, ich war zerbrochen, und ich war wütend. Ich wusste nicht, was ich tun sollte. Ich sass eine ganze Weile nur da. »Wie soll ich von dem Felsen herunter und nach Hause kommen? Wer werde ich von nun an sein?