Máme na výběr. Společnosti se mohou rozhodnout, že způsoby života založené na důvěře budou chránit omezováním rozsahu dění, které je podkopává. Bylo by například možné využít zákona na podporu institucí (jako je rodina), které formují oddanost, a dále k decentralizaci rozhodování v maximální uskutečnitelné míře. Politici by neměli k náboženské víře přistupovat jako k „problému“, ale spíše jako k vydatnému společenskému rezervoáru slušného chování. Úlohou svobodného tisku by mělo být vyvíjet tlak na veřejné úředníky, aby se chovali lépe. Je však kontraproduktivní burcovat všelidové rozhořčení nad „zneužíváním pravomocí“ s cílem přivodit ukvapené změny zákonů a regulací, jak se přihodilo v Británii. Po každém takovém mediálně rozvířeném skandálu by měla následovat pauza, aby mohly zakořenit nové normy.
Wir haben die Wahl. Gesellschaften können beschließen, auf Vertrauen beruhende Lebensformen zu schützen, indem sie das Maß der Entwicklungen, die dieses untergaben, begrenzen. Man könnte etwa das Recht nutzen, um Institutionen (wie die Familie), die als Brutkästen von Verantwortungsübernahme und Engagement wirken, zu begünstigen, und die Entscheidungsfindung im größten praktikablen Umfang zu dezentralisieren. Die Politiker sollten aufhören, religiösen Glauben als „Problem“ anzusehen statt als starke gesellschaftliche Ressource für gutes Verhalten. Die Rolle der freien Presse sollte es sein, Druck auf die staatlichen Vertreter auszuüben, sich besser zu verhalten. Doch es ist kontraproduktiv, eine derartige öffentliche Verbitterung über „Missbrauch“ zu schüren, das dies zur Änderung von Gesetzen und Verordnungen führt, so wie es in Großbritannien passiert ist. Nach jedem derart von den Medien angefachten Skandal bedarf es einer Pause, um zu ermöglichen, dass bessere Normen Wurzeln schlagen.