Úspěch závisí na zlepšení transparentnosti, zajištění nezávislosti soudnictví a posílení moci obyčejných občanů pustit k vodě zkorumpované politiky. Vždyť charakteristickým rysem postkomunistické transformace Polska nebylo účinné vůdčí řízení ani zavedení volných trhů. Byla jím přímá angažovanost polské společnosti, když se od základů budovaly postkomunistické instituce. Jistěže, mnozí ze západních ekonomů, kteří po pádu Berlínské zdi vpadli do Varšavy, prosazovali shora řízenou liberalizaci trhů. Tehdejší rané série západní „šokové terapie“ ale vyústily v rozsáhlé propouštění a bankroty, což vyvolalo široce založenou reakci společnosti pod vedením odborů. Poláci se vyhrnuli do ulic a strmě vzrostla četnost stávek – z přibližně 215 v roce 1990 na víc než 6000 v roce 1992 a přes 7000 v roce 1993. Polská vláda se západním expertům vzepřela, od shora řízených politik couvla a místo nich se zaměřila na budování politického konsensu kolem sdílené vize reforem. K jednacímu stolu byly přizvány odborové svazy, do státního sektoru bylo vyčleněno víc prostředků a byla zavedena nová progresivní daň z příjmu.
Ihr Erfolg ist von Transparenzverbesserungen, der Gewährleistung einer unabhängigen Justiz und der Befähigung der Normalbürger zum Rauswurf korrupter Politiker abhängig. Schließlich war das Besondere an Polens postkommunistischem Wandel nicht die wirksame Führung von oben oder die Einführung freier Märkte. Es war die unmittelbare Beteiligung der polnischen Gesellschaft am Aufbau der postkommunistischen Institutionen von unten nach oben. Natürlich propagierten viele der westlichen Ökonomen, die nach dem Fall der Berliner Mauer in Warschau einfielen, eine von oben verhängte Marktliberalisierung. Doch resultierten diese frühen Runden westlicher „Schocktherapie“ in weit verbreiteten Massenentlassungen und Konkursen, die eine auf breiter gesellschaftlicher Basis beruhende, von den Gewerkschaften angeführte Reaktion auslösten. Die Polen drängten auf die Straßen, und die Häufigkeit von Streiks nahm steil zu – von rund 215 im Jahr 1990 auf mehr als 6000 im Jahr 1992 und mehr als 7000 im Jahr 1993. Unter Missachtung der westlichen Experten leitete die polnische Regierung bei der von ihr verfolgten Politik eine Kehrtwende ein und konzentrierte sich stattdessen darauf, einen politischen Konsens über eine gemeinsame Reformvision zu schaffen. Die Gewerkschaften wurden mit an den Tisch geholt, dem staatlichen Sektor wurden zusätzliche Ressourcen zugewiesen, und es wurde eine neue progressive Einkommensteuer eingeführt.