Tato hypotéza naznačuje, že škytavka je pozůstatkem dávného přechodu z vody na souš. Vdechování, které přesouvalo vodu přes žábry, po kterém následovalo rychlé uzavření hlasivkové štěrbiny, což zabránilo vniknutí vody do plic. Podporují to důkazy, které naznačují, že neurální struktury, které dávají vzniknout škytavce, jsou téměř identické s těmi, které jsou zodpovědné za dýchání u obojživelníků. Další skupina vědců věří, že nám byl reflex do dneška ponechán, protože ve skutečnosti poskytuje důležitou výhodu. Poukazují na to, že skutečná škytavka se vyskytuje pouze u savců a že nebyla zachována u ptáků, ještěrek, želv nebo u jiných zvířat dýchajících výhradně vzduch. Škytavka se navíc objevuje u lidských miminek dlouho před narozením a je daleko častější u dětí než u dospělých.
Nach dieser Hypothese ist der Schluckauf ein Relikt aus dem damaligen Übergang vom Wasser auf das Land. Auf die Einatmung, die Wasser durch die Kiemen bewegt, folgt das Schlieβen der Glottis, damit kein Wasser in die Lunge gelangt. Es gibt Belege, wonach die Nervenmuster des Schluckaufs und der Amphibienatmung fast identisch sind. Andere Wissenschaftler glauben, dass wir den Reflex heute noch haben, da er sogar einen wichtigen Vorteil bringt. Sie betonen, dass es richtigen Schluckauf nur bei Säugetieren gibt und nicht bei Vögeln, Echsen, Schildkröten oder anderen Tieren, die nur Sauerstoff atmen. Schluckauf gibt es auch bei Babys noch vor der Geburt und tritt häufiger bei Kindern als bei Erwachsenen auf.