Zároveň je téměř nepochybné, že fiskální politika nesplní Draghiho přání. V Evropě neexistuje dohoda o konceptu společného fiskálního postoje a hráz, kterou by ECB mohla představovat pro suverénní vlády, lze nabídnout pouze těm zemím, jež se přihlásí k dohodnutému souboru politických opatření. Německá Bundesbanka a německý ústavní soud se přitom postavily i proti této podmíněné podpoře v rámci takzvaného programu přímých měnových transakcí (OMT) Evropské centrální banky. Draghiho iniciativa na tomto poli by se proto měla interpretovat nejen jako výzva k činům, ale také – a možná ještě více – jako výzva k úvahám o budoucím přístupu k hospodářské politice eurozóny.
Gleichzeitig bestehen wenig Zweifel, dass die Fiskalpolitik hinter Draghis Wünschen zurückbleiben wird. In Europa besteht keine Einigung hinsichtlich eines gemeinsamen haushaltspolitischen Kurses und das Sicherheitsnetz, das die EZB den Staaten bieten könnte, kann nur jenen Ländern zur Verfügung gestellt werden, die sich einem ausverhandeltem Richtlinienpaket verpflichten. Doch die Deutsche Bundesbank und das deutsche Bundesverfassungsgericht widersetzen sich sogar dieser bedingten Unterstützung im Rahmen des so genannten Outright Monetary Transactions (OMT)-Programms der EZB. Draghis Initiative in dieser Richtung sollte daher nicht nur als Aufforderung für aktive Maßnahmen gewertet werden, sondern – vielleicht noch mehr – als Aufruf, über den zukünftigen Ansatz in der politischen Entscheidungsfindung in der Eurozone nachzudenken.