Může být lhostejnost vůbec někdy ctností? Samozřejmě – v dobách hrůzy, jako byl holocaust nebo ukrajinský hladomor, mohou izolovaní a bezmocní jednotlivci upadnout do lhostejnosti jednoduše proto, aby si uchovali alespoň stín příčetnosti. Ani tehdy ji však nelze plně ospravedlnit a zákonitě následují nevýslovné a sžíravé výčitky, o nichž tak dojemně psal Primo Levi. Skutečně neodpustitelná je však lhostejnost oficiálních míst – snad proto, že lhostejní oficiální činitelé nikdy nepociťují výčitky, o nichž Levi psal. Pro některé politické vůdce je dokonce lhostejnost lákavá.
Kann Gleichgültigkeit jemals eine Tugend sein? Natürlich müssen sich manche isolierte und machtlose Menschen in Zeiten des Grauens, wie im Holocaust oder im Holodomyr der Ukraine, in Gleichgültigkeit flüchten, um einen letzten Rest an Gesundheit zu bewahren. Aber selbst dann kann diese nie völlig gerechtfertigt werden, und es folgt das namenlose, quälende Schuldgefühl, das Primo Levi so ergreifend beschrieben hat. Was allerdings wirklich unverzeihlich ist, ist behördliche Gleichgültigkeit – vielleicht, weil gleichgültige Beamte nie die Schuld spüren, über die Levi schrieb. In der Tat ist Gleichgültigkeit für manche Politiker verführerisch.