Pokud jde o globální průměrnou délku dožití, celkové světové zdraví, celkovou úroveň technologií, růstové vyhlídky v rozvíjejících se ekonomikách a globální distribuci příjmů, vypadá situace docela dobře, zatímco v jiných ohledech – například v oblasti globálního oteplování nebo domácí nerovnosti příjmů a jejích dopadů na sociální solidaritu zemí – se situace jeví jako špatná. Dokonce i z hlediska proporcí hospodářského cyklu byly podmínky v minulosti mnohem horší než dnes. Vezměme si například velkou hospodářskou krizi a její dopady na tehdejší neschopnost tržních ekonomik zotavit se kvůli zátěži dlouhodobé nezaměstnanosti samy. V této fázi sice ještě nejsme, ale velká hospodářská krize pro nás kvůli tomu není o nic méně relevantní – je totiž stále pravděpodobnější, že dlouhodobá nezaměstnanost se stane v příštích dvou letech podobnou brzdou zotavení jako tehdy. V nejhorší fázi v zimě 1933 představovala velká hospodářská krize jistou formu kolektivního šílenství. Zaměstnanci zaháleli, protože je firmy nenajímaly; firmy nenajímaly zaměstnance, protože pro jejich produkci neexistoval trh; a trh neexistoval, protože zaměstnanci neměli disponibilní příjem. V této fázi se obrovské procento nezaměstnanosti změnilo v nezaměstnanost dlouhodobou, což mělo dva důsledky. Za prvé se zátěž narušené ekonomiky rozprostřela nerovnoměrně.
Geht man von der weltweiten Lebenserwartung, dem weltweiten Gesamtvermögen, dem allgemeinen Stand der Technik, den Wachstumsaussichten in den Schwellenländern und der globalen Einkommensverteilung aus, sieht die Lage ziemlich gut aus, während sie in wieder anderen Dimensionen – z.B. der globalen Erwärmung oder der ungleichen nationalen Einkommensverteilung und ihren Folgen für die gesellschaftlichen Solidarsysteme – schlecht aussieht. Selbst was den Wirtschaftszyklus angeht, gab es schon Zeiten, in denen die Lage viel schlimmer war als heute. Man denke an die Große Depression und die Folgen der damaligen Unfähigkeit der Marktwirtschaften, sich aus eigener Kraft zu erholen, bedingt durch die von der langfristigen Arbeitslosigkeit ausgehenden Belastungen. Doch obwohl wir diesen Punkt heute noch nicht erreicht haben, ist die Große Depression deshalb nicht weniger relevant für uns, denn es wird immer wahrscheinlicher, dass sich die Langzeitarbeitslosigkeit innerhalb der nächsten zwei Jahre zu einem ähnlichen Hindernis für die wirtschaftliche Erholung entwickeln wird. Auf ihrem Gipfel im Winter 1933 war die Große Depression eine Form kollektiven Wahnsinns. Die Arbeitnehmer hatten nichts zu tun, weil die Unternehmen niemanden einstellten; die Unternehmen stellten nicht ein, weil sie keinen Markt für ihre Produkte sahen, und es gab keinen Markt für diese Produkte, weil die Arbeitnehmer keinen Verdienst hatten, den sie ausgeben konnten. Zu diesem Zeitpunkt bestand ein großer Teil der Arbeitslosen bereits aus Langzeitarbeitslosen, was zwei Folgen hatte. Erstens verteilten sich die Lasten der wirtschaftlichen Verwerfungen ungleich.