Z hlediska veřejné politiky lze už na jejím počátku zmínit tři věci. Nejprve dobrou zprávu: Evropská centrální banka se projevila jako účinný věřitel poslední záchrany, k němuž se evropská finanční soustava může obrátit. Když v srpnu 2007 krize skutečně začala, ECB svižně zareagovala a intervenovala, dokud mezibankovní trh potřeboval podporu. To bylo ku prospěchu bankám jak v eurozóně, tak mimo ni. Naproti tomu neochota Bank of England poskytnout likviditu – kvůli obavám z „morálního hazardu“ – byla špatnou volbou. Zadruhé ovšem národní bankovní dohled v Evropě zdaleka nedostál požadavkům a nad jeho celkovou věrohodností visí otazník.
Vom Gesichtspunkt der Public Policy her lassen sich in seinem Gefolge bereits jetzt drei Punkte aufzeigen. Zunächst die gute Nachricht: Die Europäische Zentralbank hat sich als effizienter Kreditgeber letzter Instanz für das europäische Finanzsystem bewährt. Als die Krise im August 2007 ernsthaft begann, reagierte die EZB schnell und intervenierte, solange der Interbankenmarkt der Stützung bedurfte. Die Banken innerhalb der Eurozone und darüber hinaus profitierten davon. Dagegen erwies sich das durch Bedenken über „opportunistisches Verhalten“ bedingte Zögern der Bank von England, Liquidität bereitzustellen, als schlechte Entscheidung. Zweitens freilich zeigte sich, dass die nationale Bankenaufsicht innerhalb Europas den Anforderungen eindeutig nicht genügte, und ihre Glaubwürdigkeit insgesamt ist nun in Frage gestellt.