Měnová politika, která válčí sama se sebou, nemůže dlouho vydržet. Od inflačního sklonu deklarovaného ECB se s nejvyšší pravděpodobností ustoupí, neboť účinky finanční krize a zpomalení USA uvrhávají evropskou ekonomiku do propadu, který nebude moci popírat ani neochvějně optimistická ECB. Výsledek by měl zmírnit evropské obavy z inflace. Do té doby by se na argumenty o oddělenosti, ať už aplikované na vztahy mezi Evropou a Amerikou, nebo na vazby mezi evropským finančním sektorem a zbytkem ekonomiky, mělo pohlížet jako na odůvodnění s jediným účelem – popřít naprosto reálná ohrožení pokračující expanze evropské ekonomiky. Zčásti jde bezesporu o zbožná přání ekonomicky nezkušených lidí. Ostatní mají skryté zájmy. Koneckonců, silná ekonomika zjednodušuje jestřábům v ECB prosazování nárůstů sazeb. Zjednodušuje prodej akcií a dalších investičních nástrojů.
Eine Geldpolitik, die mit sich selber auf Kriegsfuß steht, kann nicht lange Bestand haben. Höchstwahrscheinlich wird die EZB ihre inflationsgerichtete Politik aufgeben, wenn die Auswirkungen der Finanzkrise und die Konjunkturverlangsamung in den USA die europäische Konjunktur auf eine Weise ins Trudeln bringen, die selbst die immer optimistische EZB nicht wird leugnen können. Ein solches Ergebnis dürfte Europas Inflationssorgen mäßigen. Bis dahin sollte man davon ausgehen, dass Entkoppelungsargumente – ob sie nun auf die Beziehungen zwischen Europa und Amerika oder zwischen Europas Finanzsektor und der übrigen Wirtschaft angewandt werden – nur ein einziges Ziel verfolgen: die sehr realen Bedrohungen für ein anhaltendes Wirtschaftswachstum in Europa in Abrede zu stellen. Zum Teil ist dies ohne Zweifel Wunschdenken wirtschaftlich weniger beschlagener Zeitgenossen. Andere verfolgen Partikularinteressen. Schließlich erleichtert es eine starke Konjunktur den Falken bei der EZB, Zinserhöhungen plausibel zu machen. Sie macht es einfacher, Aktien und andere Anlageinstrumente zu verkaufen.