A všechny kvalitativní cíle, doplněné do procesu dodatečně, se využívají zejména jako potrava pro národní byrokratické aparáty, jež připravují plány v rámci takzvané „otevřené metody koordinace“. Místo rozboru důvodů tohoto všeobecného nezdaru teď EU vydává dokument, který požaduje nové ambiciózní cíle stanovené k roku 2020. Dalších deset let se zřejmě můžeme chvástat a snít. Co na Lisabonské strategii selhalo? V zásadě všechno – a především metoda. Pravidla bez kontrolních a vymáhacích mechanismů jsou pouhé prázdné řečnění. „Kolegiální tlak“, který se měl v rámci otevřené metody koordinace uplatňovat, působí spíš jako výtečný nástroj k uplatňování „kolegiální ochrany“, když se omlouvají zpoždění při plnění cílů.
Und alle qualitativen Ziele, die erst später im Prozess hinzukamen, dienten meistens dazu, die Beamten der einzelnen Länder im Rahmen des sogenannten „offenen Koordinationsmechanismus“ mit dem Erstellen von Plänen zu beschäftigen. Anstatt sich mit den Gründen für dieses allgemeine Versagen zu beschäftigen, veröffentlicht die EU jetzt ein Dokument, das neue ehrgeizige Ziele für 2020 fordert. Die nächsten zehn Jahre, so scheint es, können wir weiter große Töne spucken und träumen. Was ist bei der Lissabon-Strategie schiefgelaufen? Im Grunde alles – und allem voran die Methode. Regeln ohne jegliche Überwachung und ohne Umsetzungsmechanismen sind bloß leere Worte. Der „Gruppenzwang“, der durch den offenen Koordinierungsmechanismus hätte entstehen sollen, hat sich als leistungsstarkes Instrument erwiesen, um einen „Gruppenschutz“ zu bieten, mit dem Verzögerungen beim Erreichen der Ziele gerechtfertigt wurden.