Porušování pravidel myšlení, které zkoumali Kahneman s Tverskym, má tedy ten praktický důsledek, že jsme se svými životy méně spokojeni, než bychom být mohli. Výzkum provedený v mé laboratoři naznačuje, že ve schopnostech úsudku a rozhodování, které zkoumali Kahneman s Tverskym, existují systémové individuální rozdíly. Nobelova cena byla paradoxně udělena za studie kognitivních charakteristik, které zcela chybějí v nejznámějším nástroji mentálního hodnocení v behaviorálních vědách, totiž v inteligenčních testech. Vědci i laici obvykle souhlasí, že „dobré uvažování“ zahrnuje zdravý úsudek a rozhodování – druh přemýšlení, který nám pomáhá dosahovat cílů. Nikde v IQ testech však hodnocení takového dobrého (racionálního) chování nenajdeme. Inteligenční testy měří důležité věci, ale nehodnotí rozsah racionálního uvažování. Toto opominutí by nebylo tak vážné, kdyby byla inteligence silným prediktorem racionálního myšlení. Moje výzkumná skupina však zjistila pravý opak: je to přinejlepším mírný prediktor a některé schopnosti racionálního uvažování jsou od inteligence zcela odděleny.
Verstöße gegen die von Kahneman und Tversky untersuchten Regeln des Denkens haben die praktische Folge, dass wir mit unserem Leben weniger zufrieden sind, als wir es sein könnten. In meinem eigenen Labor durchgeführte Forschungen deuten darauf hin, dass es systematische individuelle Unterschiede bei den von Kahneman und Tversky untersuchten Urteils- und Entscheidungsfähigkeiten gibt. Ironischerweise wurde der Nobelpreis für Studien über kognitive Merkmale vergeben, die in dem bekanntesten Bewertungsinstrument der Verhaltenswissenschaften – den Intelligenztests – völlig unberücksichtigt bleiben. Wissenschaftler wie Laien neigen gleichermaßen zu der Ansicht, dass „gutes Denken“ ein gutes Urteilsvermögen und stichhaltige Entscheidungen umfasst – die Art von Denken also, die uns beim Erreichen unserer Ziele hilft. Doch eine Einschätzung eines solchen guten (rationalen) Denkens sucht man in IQ-Tests vergebens. Intelligenztests messen wichtige Dinge, aber das Ausmaß rationalen Denkens bewerten sie nicht. Dies wäre keine derart gravierende Unterlassung, wenn die Intelligenz ein starkes Anzeichen für rationales Denken wäre. Doch meine Forschungsgruppe stellte genau das Gegenteil fest: Sie ist bestenfalls ein geringfügiger Hinweis, und bestimmte Fähigkeiten im Bereich des rationalen Denkens haben mit Intelligenz überhaupt nichts zu tun.