Měly by to však opravdu dělat? Některé myšlenky jsou horší než špatné: jsou přímo vyklešťující, poněvadž interpretují svět způsobem, který klade důraz na druhotné záležitosti – řekněme na dostupnost surovin – a činí společnosti slepými vůči slibnějším příležitostem, jež mohou ležet jinde. Vezměme si Finsko, což je málo lidnatá severská země obdařená velkým počtem stromů. Klasický ekonom by prohlásil, že vzhledem k tomuto bohatství by země měla vyvážet dřevo, což Finsko dělá. Naproti tomu tradiční rozvojový ekonom by namítl, že by země dřevo vyvážet neměla a místo toho by k němu měla přidávat hodnotu a prodávat papír nebo nábytek – což Finsko také dělá. Veškeré produkty související s dřevem však představují pouhých 20% finského exportu. Důvodem je skutečnost, že dřevo otevřelo odlišnou a mnohem bohatší cestu k rozvoji.
Doch sollten sie das tun? Einige Ideen sind nicht nur verkehrt, sondern geradezu schlecht: Sie sind einengend, da sie in ihrer Interpretation der Welt zweitrangige Aspekte hervorheben – zum Beispiel die Verfügbarkeit von Rohstoffen – und die Gesellschaft blind für vielversprechendere Möglichkeiten machen, die sich eventuell anderswo bieten. Nehmen wir Finnland, ein nordisches Land, das für seine geringe Einwohnerzahl viel Wald aufweist. Ein klassischer Ökonom würde argumentieren, dass das Land angesichts dieser Tatsache Holz exportieren sollte, was Finnland getan hat. Ein traditioneller Entwicklungsökonom würde dagegen argumentieren, es sollte kein Holz exportieren, sondern stattdessen daraus einen Mehrwert schöpfen, indem es das Holz zu Papier oder Möbeln verarbeitet – auch das macht Finnland. Dennoch stellen sämtliche Holzprodukte lediglich 20 % der finnischen Exporte dar. Der Grund dafür ist, dass die Holzwirtschaft dem Land einen anderen und wesentlich lukrativeren Weg zur Entwicklung geebnet hat.