Každopádně už bylo na protesty pozdě: desítka východoevropských států se již těšila z členství v unii. Nyní se však 25 členských zemí musí potýkat s finančními důsledky tohoto rozšíření, a to nejen v otázce celkové výše rozpočtu Evropské unie na příštích sedm let, ale i v otázce, kdo bude plátcem a kdo příjemcem. Klíčovým sporným bodem je konkrétně otázka, do jaké míry jsou staré členské státy ochotny platit pozvednutí méně rozvinutých ekonomik nových členů. Nakonec se z toho vyvinula trojstranná bitva mezi Británií, Francií a novými členskými státy. Převážná většina rozpočtu tradičně putovala do zemědělství nebo do rozvoje zaostalejších regionů. V praxi to znamenalo značný příliv peněz buďto velkým zemědělským producentům, jako je Francie, nebo chudším členským státům, jako jsou Řecko a Portugalsko. Nové členské země očekávaly, že budou mít ze systému EU po obou těchto liniích značný prospěch. V minulosti na systému EU z rozpočtového hlediska silně tratila právě Británie; zemědělství totiž představuje dvě třetiny veškerých výdajů EU a Británie má malý zemědělský sektor, pročež dostávala nízké zemědělské dotace.
Für Protest war es jedenfalls zu spät: Den zehn osteuropäischen Staaten war der Mitgliedsstatus bereits zuerkannt worden. Jetzt allerdings müssen die 25 Mitglieder mit den finanziellen Auswirkungen dieser Erweiterung zu Rande kommen und zwar nicht nur im Hinblick auf die Gesamthöhe des EU-Budgets für die nächsten sieben Jahre, sondern auch bezüglich der Frage, wer zahlt und wer profitiert. Von zentraler Bedeutung dabei ist, inwieweit die alten Mitgliedsstaaten bereit sind, für die Ankurbelung der weniger entwickelten Volkswirtschaften in den neuen Mitgliedsländern zu bezahlen. Letzten Endes mündeten die Budgetverhandlungen in einen Dreikampf zwischen Großbritannien, Frankreich und den neuen Mitgliedsstaaten. Seit jeher floss ein Großteil des EU-Budgets entweder in die Landwirtschaft oder in die Entwicklung rückständiger Regionen. In der Praxis bedeutete das enorme Geldflüsse in Richtung landwirtschaftlicher Großproduzenten wie Frankreich oder in ärmere Mitgliedsstaaten wie Griechenland und Portugal. Die neuen Mitgliedsländer rechneten damit, in beiden Bereichen wesentlich von diesem EU-System zu profitieren. Im Hinblick auf Zahlungen aus dem EU-Budget war Großbritannien in der Vergangenheit der große Verlierer, denn zwei Drittel der gesamten EU-Ausgaben flossen in die Landwirtschaft. Der britische Agrarsektor war klein und deshalb fielen auch die Zahlungen mager aus.