Kromě toho korektiv představovaný faktorem posouzení zdravotního stavu, omezeným na 50 %, RES v současnosti nezohledňuje. Nezbytnost takového korektivu nicméně vyplývá ze skutečnosti, že věk a pohlaví nemohou vysvětlit všechny rozdíly v rizikových profilech pojistitelů SZP, a tedy odrážet plně nerovnováhu, která z toho vyplývá. 2) Ke vztahu mezi RES a náklady vzniklými plněním povinností SZP Před přezkoumáním argumentů účastníků řízení ohledně povahy vyrovnání uskutečňovaného platbami RES, je třeba zaprvé ověřit opodstatněnost tvrzení žalobkyň, podle kterého takové vyrovnání není nezbytné, protože pojistitelé SZP se mohou vyhnout jakýmkoliv nákladům spojeným s dodržováním zejména povinnosti společného sazebníku tím, že rozdělí trh SZP podle pojistného rizika obchodními opatřeními, obzvláště prostřednictvím rozlišení pojištění SZP a odpovídajícího pojistného. I když je pravda, že pojistitelé SZP mají při neexistenci opačných vnitrostátních ustanovení v zásadě svobodu určit rozsah, kvalitu a cenu pojištění SZP podle potřeb různých skupin pojištěnců a podle vlastní obchodní strategie, tato svoboda je značně omezena povinnostmi SZP, jakmile pojistitel SZP přijme svou volbu ohledně přesného obsahu pojistky AMP a rozhodne se jí nabídnout na trhu (viz bod 192 výše). Povinnost společného sazebníku stanovená v článku 7 1994 Health Insurance Act, v platném znění, podle kterého se musí na každého pojištěnce, nezávisle na jeho věku, pohlaví a zdravotním stavu, vztahovat stejné pojistné za stejné pojištění SZP, totiž zakazuje diskriminaci v neprospěch pojištěnců, kteří představují zvýšené riziko tím, že se jim stanoví vyšší pojistné za stejné pojištění nebo tím, že se při zachování úrovně pojistného sníží rozsah nebo kvalita pojištění smlouvy SZP.
Das Korrektiv in Form des Faktors zur Gewichtung des Gesundheitszustands, der auf 50 % begrenzt sei, sei derzeit im RES nicht berücksichtigt. Das Erfordernis eines derartigen Korrektivs ergebe sich jedoch daraus, dass Alter und Geschlecht nicht sämtliche Unterschiede in den Risikoprofilen der PK-Versicherer erklären und folglich auch nicht das daraus resultierende Ungleichgewicht vollständig widerspiegeln könnten. 2) Zum Verhältnis des RES zu den durch die Erfüllung der PK-Verpflichtungen verursachten Kosten Vor einer Untersuchung des Vorbringens der Verfahrensbeteiligten zur Natur des durch die RES-Zahlungen bewirkten Ausgleichs ist zunächst die Begründetheit des Arguments der Klägerinnen zu prüfen, dass ein derartiger Ausgleich nicht erforderlich sei, weil die PK-Versicherer jede insbesondere mit der Einhaltung der Verpflichtung zur Festsetzung einer Einheitsprämie verbundene Belastung dadurch vermeiden könnten, dass sie den PK-Markt in Abhängigkeit vom versicherten Risiko durch geschäftliche Maßnahmen, insbesondere mittels einer Differenzierung des PK-Versicherungsschutzes und der entsprechenden Prämien, segmentierten. Zwar trifft es zu, dass die PK-Versicherer grundsätzlich, solange keine nationalen Bestimmungen dem entgegenstehen, den Umfang, die Qualität und die Preise des Versicherungsschutzes der privaten Krankenkassen nach den Bedürfnissen der verschiedenen Versichertengruppen und nach ihrer eigenen Geschäftsstrategie bestimmen können, doch wird diese Freiheit durch die PK-Verpflichtungen stark eingeschränkt, wenn der PK-Versicherer sich auf einen bestimmten Inhalt einer privaten Krankenversicherung festlegt und sie auf dem Markt anbieten will (vgl. oben, Randnr. 192). Denn die Verpflichtung zur Festsetzung einer Einheitsprämie nach Art. 7 des 1994 Health Insurance Act in der geänderten Fassung, wonach für jeden Versicherten unabhängig von Alter, Geschlecht und Gesundheitszustand für den gleichen PK-Schutz die gleichen Prämien gelten müssen, untersagt es, Versicherte mit höheren Risiken dadurch zu diskriminieren, dass ihnen höhere Prämien für den gleichen Versicherungsschutz abverlangt werden oder bei gleicher Prämienhöhe der Umfang oder die Qualität des Versicherungsschutzes nach dem PK-Vertrag verringert wird.