Budování finančních impérií se na sklonku dvacátého století stalo tahounem globalizace. Mezi oběma břehy Atlantiku a v menší míře i Pacifiku probíhal konkurenční boj. Postupná integrace potenciálně obrovského evropského kapitálového trhu a vznik přeshraničních evropských bank v důsledku fúzí skutečně vyvolaly zdání, že se na obzoru rýsuje nová evropská sorta superbank. Podobně i Japonsko reagovalo na svou bankovní krizi vytvořením velmi velkých spojených institucí, zatímco USA zrušily velkou část zákonů z éry velké hospodářské krize, které omezovaly bankovnictví. A konečně po krizi mexického pesa v letech 1994-95 a asijské finanční krizi v letech 1997-98 exportovaly USA svůj nový bankovní model do zemí s rozvíjejícími se tržními ekonomikami.
Der Bau von Finanzimperien trieb die Globalisierung im späten 20. Jahrhundert an. Es kam zu einem Wettrennen im atlantischen und – im geringeren Ausmaß – im pazifischen Raum. Aufgrund der schrittweisen Integration des potenziell riesigen europäischen Kapitalmarktes und der Schaffung von grenzüberschreitend tätigen europäischen Banken durch Fusionen, hatte man den Eindruck, als würde eine neue Art europäischer Superbanken entstehen. Auch Japan reagierte auf seine Bankenkrise mit der Schaffung riesiger, durch Zusammenschlüsse entstandener Institutionen, während man in den USA einen Großteil der restriktiven Banken-Gesetze aus der Zeit der Großen Depression außer Kraft setzte. Nach der Peso-Krise in Mexiko in den Jahren 1994 und 1995 sowie der asiatischen Finanzkrise zwischen 1997 und 1998 exportierten die USA schließlich ihr Bankenmodell in die Ökonomien der Schwellenländer.