V poválečných letech Evropa obdržela od Spojených států pomoc ve formě Marshallova plánu určenou na Plán evropské obnovy, aby mohla znovuvybudovat svou infrastrukturu, a také na vzdělávání a školení. Určitýproblém představovaly uhelný a ocelářský průmysl, protože po válcemusely být zredukovány. To pomáhalo pracovníkům v těch sektorech, které se modernizovalynebo přeměňovaly na nové druhy produkce. ESF mohl býtpoužíván v širším měřítku než Fond Evropského společenství uhlí a oceli,protože se vztahoval na všechny sektory kromě zemědělství. Po celé období padesátých a šedesátých let 20. století byla úroveňzaměstnanosti v Evropském hospodářském společenství tak vysoká, ženezaměstnanost byla považována za něco mimořádného. V roce 1957bylo 70 milionů zaměstnaných lidí a pouze 2,6 milionu nezaměstnaných,což znamenalo něco přes 3,5 % nezaměstnaných. Hlavní výjimkou byla Itálie, která byla zodpovědná za téměř dvě třetinynezaměstnaných v EHS, tedy téměř 1,7 milionů lidí bez práce.
oder auf neue Produktionsarten umgestellt wurden, durch kurzfristige Umschulungsbeihilfen. Darüber hinaus machte er Unterstützung für die Wiedereingliederung oder Wiedereinstellung von Arbeitslosen verfügbar, die ihre Region verließen, um anderswo Arbeit zu suchen. Der ESF konnte umfassender eingesetzt werden als der Fonds der Europäischen Gemeinschaft für Kohleund Stahl, da er alle Sektoren außer der Landwirtschaft abdeckte. Während der 50er und 60er Jahre war die Beschäftigungsquote in der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft derart hoch, dass Arbeitslosigkeit als außergewöhnlich betrachtet wurde . 1957 gab es 70 Millionen Beschäftigte und lediglich 2,6 Millionen Arbeitslose, d.h. eine Arbeitslosenquote von kaum mehr als 3,5 %. Die italienischen Arbeitnehmer aus dem viel ärmeren, von Landwirtschaft abhängigen Süden des Landes, indem die Arbeitslosigkeit endemisch geworden war, zogen daher fort, um anderswo eine Beschäftigung zu finden, entweder in den industrialisierten Norden oder ins Ausland. Zwischen 1950 und 1970 zogen über eine Million Spanier aus Andalusien im Süden Spaniens Richtung Norden nach Katalonien, dem industriellen Zentrum des Landes. Viele Italiener kamen im Anschluss an eine Regierungsvereinbarung nach Belgien, wo sie in den wallonischen Kohlebergwerken arbeiteten.