Vzhledem ke stále zatrpklejšímu veřejnému mínění se do budoucna očekává, že většina větrných turbín bude instalována na moři, kde je opozice proti nim menší, ale kde jsou daleko vyšší náklady. EU v rámci své politiky „20-20-20“ slíbila, že do roku 2020 sníží emise uhlíku na úroveň o 20% nižší než v roce 1990 a o 20% zvýší podíl obnovitelných zdrojů energie. V případě Velké Británie to vyžaduje dramatický vzestup větrné energetiky, zejména na moři. Tato politika bude překvapivě nákladná. Nezisková společnost UK Carbon Trust odhaduje, že náklady na zvýšení celkového výkonu větrných turbín na 40 gigawattů tak, aby do roku 2020 dodávaly 31% elektrické energie, mohou dosáhnout až 75 miliard liber (120 miliard dolarů). Jejich přínos v boji proti globálnímu oteplování by přitom byl chatrný: snížení o pouhých 86 megatun CO2 za rok po dobu dvou desetiletí. Z hlediska zabránění vzestupu teploty by to bylo naprosto bezvýznamné.
Angesichts der abnehmenden öffentlichen Zustimmung dürfte der Hauptanteil der zukünftigen neuen Windturbinen offshore aufgestellt werden, wo es weniger Widerstand gibt, aber die Kosten deutlich höher sind. Mit ihrer Politik der “20-20-20” hat die EU versprochen, bis 2020 den Ausstoß von Kohlendioxid 20% unter das Niveau von 1990 zu bringen und den Anteil der erneuerbaren Energien in der Union auf 20% zu steigern. Für Großbritannien bedeutet dies eine dramatische Zunahme an Windkraftanlagen, insbesondere offshore. Dies wird überraschend teuer. Der UK Carbon Trust schätzt, dass die Kosten des Ausbaus der Windkraft auf 40 Gigawatt, der für die Erzeugung von 31% der Elektrizität bis 2020 erforderlich wäre, bis zu 75 Milliarden Pfund (90 Milliarden Euro) betragen könnten. Und der Nutzen im Kampf gegen die globale Erwärmung wäre sehr begrenzt: eine Reduktion von nur 86 Megatonnen CO2 jährlich über zwei Jahrzehnte. Bezogen auf den dadurch verhinderten Temperaturanstieg ist dieser Wert völlig unbedeutend.