Existuje dokonce cíl, který má “zajistit, že lidé mají všude relevantní informace a povědomí pro udržitelný rozvoj a způsob života v harmonii s přírodou.“ Opravdu bychom měli odvádět zdroje od snah potýkat se s chudobou a hladomorem v rozvojových zemích směrem ke zvýšení povědomí o životních stylech šetrných k životnímu prostředí? Některé cíle jsou ještě více zcestné. Jeden slibuje dosažení “plné a produktivní zaměstnanosti a slušné zaměstnání pro všechny ženy a muže, včetně mladých lidí a lidí s postižením.“ I když slib plné zaměstnanosti může být politicky populární, je to nemožné, není to nutné a mnohdy je to dokonce škodlivé. Koneckonců, každá ekonomika potřebuje nezaměstnanost, která pracovníkům dovolí měnit práci. Navíc, všechny funkční vlády se na zvýšení zaměstnanosti soustředí. A studie ukazují, že zájmové skupiny používají politiku “slušné práce“ k vytvoření pracovních míst pro minority, čímže nechávají zbytek stranou, což mnohdy vytlačí zranitelné pracovníky zpět do neformální ekonomiky a zvedá se tak chudoba. Ve stručnosti, mnoho z těchto cílů je buď jen okrajově využitelných, nebo silně problematických. Co je horší, sběr dat o 169 slibech by mohl stát téměř dva roky rozvojové pomoci.
Es gibt sogar das Ziel „dafür zu sorgen, dass Menschen überall einschlägige Informationen und ein Bewusstsein für nachhaltige Entwicklung und eine Lebensweise im Einklang mit der Natur bekommen“. Sollten wir den Bemühungen im Kampf gegen Armut und Hunger in Entwicklungsländern wirklich Ressourcen entziehen, um für eine umweltbewusste Lebensweise zu sensibilisieren? Einige Ziele sind sogar noch unangebrachter. Eines verspricht „produktive Vollbeschäftigung und menschenwürdige Arbeit für alle Frauen und Männer zu erreichen, auch für junge Menschen und Menschen mit Behinderungen“. Das Versprechen für Vollbeschäftigung zu sorgen mag zwar politisch populär sein, es ist aber unhaltbar, nutzlos und manchmal sogar abträglich. Letzten Endes braucht jede Volkswirtschaft ein gewisses Maß an Arbeitslosigkeit, damit Arbeitnehmer den Arbeitsplatz wechseln können. Außerdem konzentrieren sich ohnehin alle funktionierenden Regierungen darauf, Beschäftigung zu fördern. Und Studien zeigen, dass Interessengruppen Politiken für „menschenwürdige Arbeit“ nutzen, um Arbeitsplätze für eine Minderheit zu schaffen, während der Rest außen vor bleibt und schutzbedürftige Beschäftigte oftmals erneut in die Schattenwirtschaft gedrängt werden und die Armut zunimmt. Kurz gesagt sind viele der Ziele entweder von eingeschränktem Nutzen oder äußerst problematisch. Zu allem Übel könnte es fast so viel kosten wie zwei Jahre Entwicklungshilfe, Daten über die 169 Versprechen zu sammeln.