Získat souhlas většiny občanů se zvýšením daní může být politicky velké sousto a je to ještě těžší proto, že mobilita kapitálu zužuje daňovou základnu a vyvolává soupeření stlačující sazby daní. Dluh je naproti tomu smluvním závazkem splatit půjčky věřitelům, kteří jsou zpravidla lhostejní k tomu, jak se peníze utratí. Zadlužováním se státy obchodují s částí své svrchovanosti – schopností v průběhu času pružně měnit kurz v reakci na požadavky voličů – za možnost financovat výdaje bez nutnosti proplétat se politickým minovým polem zvyšování daní. Vytvořit životaschopné instituce k řízení veřejného dluhu je v demokracii těžké. Mechanismy, které se v současnosti nabízejí, se zakládají na úmluvách, ústavních a zákonných dluhových stropech, stanovených v poměru k HDP anebo jako v USA v nominálních hodnotách. Dluhové stropy založené na úmluvách jsou převážně bezzubé, jak ukazuje evropská zkušenost.
Die Zustimmung der Mehrheit der Bürger zu Steuererhöhungen zu erhalten, kann politisch zu viel verlangt sein, und ist im Zuge dessen, dass die Kapitalmobilität die Steuergrundlage verkleinert und eine Abwärtsspirale der Steuersätze ausgelöst hat, schwieriger geworden. Schulden hingegen sind eine vertragliche Verpflichtung dazu, Kreditgebern Geld zurückzuzahlen, die sich größtenteils nicht bewusst sind, wie es ausgegeben wird. Durch Schuldenaufnahme tauschen Staaten ein Element von Souveränität – die Flexibilität, mit der Zeit dem Wählerwillen folgen und die Richtung ändern zu können – gegen die Möglichkeit, Ausgaben zu finanzieren, ohne sich in das politische Minenfeld der Steuererhöhungen begeben zu müssen. In einer Demokratie brauchbare Institutionen zum Umgang mit öffentlichen Schulden aufzubauen, ist schwierig. Die momentan verfügbaren Mechanismen sind vertragliche, durch die Verfassung vorgegebene oder gesetzliche Schuldengrenzen, die als Verhältnis zum BIP oder, wie in den USA, als absolute Werte vorgegeben sind. Wie die europäische Erfahrung zeigt, sind vertraglich festgelegte Schuldengrenzen weitgehend zahnlos.