Zhruba do 40. let minulého století se antimalarické strategie opíraly o tři pilíře: lepší správu životního prostředí, kvalitnější bydlení a výkonnější zdravotnické soustavy. S ohledem na mechanismy přenosu malárie (poprvé popsané před více než 100 lety) se orgány veřejného zdravotnictví zaměřovaly na minimalizaci šíření komára Anopheles, expozici lidí vůči němu a přístup lidí k odpovídající zdravotní péči. Země, které si tento přístup osvojily, dosáhly značného pokroku – a ve většině případů zůstávají bez malárie. Ve Spojených státech například počet úmrtí na malárii v letech 1920 až 1939 klesl o 75 %. Ve 40. letech pak všechno změnil nástup vysoce účinného insekticidu dichlordifenyltrichloretanu (DDT). Ten se rychle stal úhelným kamenem strategií potlačování malárie, včetně prvního úsilí o celosvětové vymýcení nemoci.
Bis etwa in die 1940er Jahre richteten sich die Strategien gegen die Seuche nach drei Prinzipien aus:: mehr Kontrolle über die Umwelt, bessere Wohnmöglichkeiten und stärkere Gesundheitssysteme. Um die Mechanismen der Malaria-Verbreitung (die erstmals vor über 100 Jahren beschrieben wurden) zu berücksichtigen, konzentrierten sich die Gesundheitsbehörden darauf, die Bestände der Anopheles-Mücke zu minimieren, ihren Kontakt zum Menschen zu begrenzen und den Zugang der Bürger zu adäquater Behandlung zu verbessern. Die Länder, die diesen Ansatz verfolgten, machten große Fortschritte – und blieben in den meisten Fällen malariafrei. Beispielsweise gingen in den Vereinigten Staaten die Todesfälle durch Malaria zwischen 1920 und 1939 um 75% zurück. Dass dann in den 1940ern das hocheffektive Insektizid Dichlordiphenyltrichlorethan (DDT) auf der Bühne erschien, änderte alles: Es wurde schnell zum wichtigsten Bestandteil der Strategien zur Eindämmung von Malaria, und erstmals wurde versucht, die Seuche weltweit komplett auszurotten.