Co ale tedy dělaly ratingové agentury hodnotící úvěruschopnost? Kdyby řádně dělaly svou práci a vydávaly včasné výstrahy ohledně rizik, tyto trhy by nenapálily tolik investorů, kolik se jim ve skutečnosti napálit podařilo. Není právě tohle jádrem pudla? Anebo možná že se skuteční viníci nacházejí na druhé straně světa. Nesmírně spořivé asijské domácnosti a zahraniční centrální banky, které si křečkují zásoby dolarů, zapříčinily globální „převis“ úspor, který vytlačil reálné úrokové míry do záporné oblasti, čímž dále přiživoval americkou bublinu bydlení a zároveň motivoval finančníky k čím dál riskantnějším podnikům s vypůjčenými penězi. Tvůrci makroekonomických politik se mohli dát dohromady a zavčasu z těchto obrovských a neudržitelných nevyvážeností běžného účtu vycouvat.
Was aber haben in diesem Fall die Rating-Agenturen getan? Hätten diese ihre Arbeit ordentlich gemacht und rechtzeitig vor den Risiken gewarnt hätten, hätten diese Märkte nicht annähernd so viele Anleger aufgesogen, wie sie es letztlich taten. Ist also dies der springende Punkt? Oder vielleicht sitzen die wahren Schuldigen auf der anderen Erdseite. Sparfreudige asiatische Haushalte und Dollars hortende ausländische Zentralbanken produzierten eine weltweite „Ersparnisschwemme“,” die die Realzinsen in den negativen Bereich drückte – was seinerseits die US-Häuserblase anheizte und Finanziers auf immer riskantere Abenteuer mit geborgtem Geld schickte. Eine auf die Gesamtwirtschaft bedachte Politik hätte hier die Kurve kriegen und rechtzeitig handeln können, um diese großen und nicht aufrecht zu erhaltenden Ungleichgewichte in der Leistungsbilanz zurückzufahren.