Po deseti letech, kdy mzdy rostly rychleji než produktivita, došlo k prudkému zvýšení jednotkových nákladů práce (a reálného směnného kurzu založeného na těchto nákladech). Výsledná ztráta konkurenceschopnosti se projevila v podobě vysokých a stále rostoucích schodků na běžném účtu a zpomaleného růstu. Posledním hřebíčkem do rakve bylo zhodnocování eura v letech 2002 až 2008. I kdyby tedy Řecko a ostatní PIIGS měly politické odhodlání masivně snížit své vysoké fiskální deficity – a to je vzhledem k politickému odporu vůči výdajovým škrtům a zvyšování daní veliké kdyby –, může fiskální smrštění přinejmenším krátkodobě současnou recesi ještě zhoršit, neboť vyšší daně a nižší výdaje snižují agregátní poptávku.
Nach einem Jahrzehnt, in dem die Löhne schneller stiegen als die Produktivität, erhöhten sich die Lohnstückkosten (und die auf diesen Kosten basierenden Wechselkurse) drastisch. Der folgende Verlust der Wettbewerbsfähigkeit manifestierte sich in riesigen und weiter wachsenden Leistungsbilanzdefiziten und langsamem Wachstum. Der letzte Sargnagel war dann noch die Aufwertung des Euro zwischen 2002 und 2008. Selbst wenn also Griechenland und die anderen PIIGS den politischen Willen zu einer massiven Reduktion ihrer Haushaltdefizite hätten – und das ist ein großes „wenn“ angesichts des politischen Widerstandes gegen Ausgabenkürzungen und Steuererhöhungen – könnte eine haushaltspolitische Kontraktion zumindest kurzfristig die aktuelle Rezession verschärfen, da höhere Steuern und niedrigere Ausgaben die Gesamtnachfrage sinken lassen.