Tyto činy posouvají USA pod čím dál větší tlak, aby jednaly. Skutečně se za situace, kdy rozvojové země projevují ochotu dospět k celosvětové dohodě, může Senát USA ukázat jako poslední velká světová brzda? Obama má po ruce nástroje, jimiž může USA ve věci změny klimatu vtáhnout do hlavního světového proudu. Zaprvé dojednává postranní dohody se zdráhavými senátory, aby zmírnil hospodářské dopady na uhelné státy a zvýšil investice USA do výzkumu a vývoje a v posledku do zavádění čistých uhelných technologií. Zadruhé Agentuře ochrany životního prostředí (EPA) může nařídit, aby na uhelné provozy a výrobce automobilů uvalila administrativní regulační opatření, i když Kongres USA novou legislativu neschválí. Administrativní cesta se může ukázat jako podstatnější než ta legislativní. Politický provoz Senátu USA by neměl zamlžit obecnější skutečnost: Amerika koná nezodpovědně už od podpisu klimatické dohody v roce 1992.
Diese Maßnahmen setzen die USA unter wachsenden Handlungsdruck. Könnte der US-Senat angesichts der Tatsache, dass die Entwicklungsländer Bereitschaft zu einer globalen Übereinkunft zeigen, wirklich als weltletzter großer Bremser erweisen? Obama hat Instrumente zur Verfügung, um die USA in der Frage des Klimawandels in den globalen Mainstream zu führen. Erstens ist er dabei, Nebenabsprachen mit widerstrebenden Senatoren auszuhandeln, um die wirtschaftlichen Auswirkungen auf die Kohlstaaten abzufedern und die US-Investitionen in die Erforschung, Entwicklung und letztendliche Einführung sauberer Kohletechnologien zu steigern. Zweitens kann er die Environmental Protection Agency anweisen, administrative Kontrollmechanismen in Bezug auf Kohlekraftwerke und Automobilhersteller zu verhängen, selbst wenn der Kongress keine neuen Gesetze verabschiedet. Die administrative Route könnte sich als sogar noch bedeutsamer erweisen als die gesetzgeberische Route. Die Politik des US-Senats sollte nicht den Blick darauf verstellen, dass Amerika seit Unterzeichnung des Klimaabkommens 1992 unverantwortlich agiert.