Mimo VEZ však vzniká zhoubný problém: většina živých zdrojů je fakticky volně k dispozici, což je vystavuje nadměrnému využívání. Přestože se objevila řada dobře míněných pokusů řízení těchto zdrojů zlepšit, všechny spoléhají na ochotu jednotlivých aktérů vzdát se krátkodobých ekonomických přínosů intenzivního využívání zdrojů ve prospěch dlouhodobého společného prospěchu. Jestliže si zapojení do mezinárodního postupu vyžaduje určitou daň, objeví se vždy motivace nedodržovat pravidla, chabě je vymáhat anebo se vůbec neúčastnit. Platí to obzvlášť u ochrany životního prostředí, kde je zapotřebí mnoho politického kapitálu, zásadní je téměř jednomyslná podpora, problémy mohou být diskutabilní, přínosy jsou nepoměrně rozložené a realizují se během dlouhé doby. Už povrchní znalost reálpolitiky změny klimatu ukazuje, že jde o děsivě náročný, ne-li neřešitelný úkol, u něhož se projevují prvky nejsložitějších politických a sociálních svízelí: vězňovo dilema, problém černého pasažéra a tragédie obecní pastviny. Činnosti, které mohou ovlivnit druhovou rozmanitost v mezinárodních vodách, se v současnosti řídí legislativní spletí – mimo jiné Úmluvou OSN o mořském právu, zásadami Organizace pro výživu a zemědělství a Úmluvou o ochraně stěhovavých druhů volně žijících živočichů. Ochrana poskytovaná živým zdrojům je ovšem omezená – a plná děr. Tak například vzhledem k tomu, že signatáři těchto dohod nejsou všechny země, plavidla si mohou zvolit, pod jakou vlajkou budou plout, aby se vyhnula svazujícím regulacím („levná vlajka“).
Jenseits der ausschließlichen Wirtschaftszonen stellt sich allerdings ein verhängnisvolles Problem: Die meisten lebenden Ressourcen sind faktisch frei zugänglich und somit anfällig für Überfischung. Es hat zwar zahlreiche gut gemeinte Versuche gegeben, die Bewirtschaftung lebender Ressourcen zu verbessern, diese sind jedoch allesamt auf die Bereitschaft einzelner Akteure angewiesen, auf die kurzfristigen wirtschaftlichen Vorteile einer intensiven Nutzung der Ressourcen zugunsten des langfristigen Allgemeinwohls zu verzichten. Immer wenn die Beteiligung an einem internationalen Prozess mit Kosten verbunden ist, existiert ein Anreiz, sich nicht an die Regeln zu halten, diese unzureichend durchzusetzen oder sich gar nicht zu beteiligen. Das gilt besonders für Umweltschutzbelange, die ein hohes Maß an politischem Kapital voraussetzen; bei denen die Notwendigkeit nahezu einhelliger Unterstützung den Ausschlag gibt; die inhaltlich strittig sein können und bei denen der Nutzen nicht gleichmäßig verteilt und nur über lange Zeiträume zu realisieren ist. Die realpolitischen Erfahrungen im Umgang mit dem Klimawandel lassen darauf schließen, dass wir vor einer einschüchternden – wenn nicht unlösbaren – Aufgabe stehen und mit Elementen der schwierigsten politischen und gesellschaftlichen Dilemmata konfrontiert werden: dem Gefangenendilemma, dem Trittbrettfahrerproblem und der Tragik der Allmende. Derzeit werden Aktivitäten, die die biologische Vielfalt im Meer beeinträchtigen können, durch ein Geflecht an Gesetzen geregelt – unter anderem durch das Seerechtsübereinkommen der Vereinten Nationen, die Leitlinien der Ernährungs- und Landwirtschaftsorganisation und das Übereinkommen über Fischbestände, sowie durch das Übereinkommen zur Erhaltung wandernder wild lebender Tierarten. Der Schutz, der lebenden Ressourcen zugestanden wird, ist trotzdem weiterhin begrenzt – und voller Schlupflöcher. Da nicht alle Länder diese Vereinbarungen unterzeichnet haben, können sich Reeder beispielsweise aussuchen, unter welcher Flagge ihre Schiffe fahren, um nicht an Vorschriften gebunden zu sein („Billigflagge“).