Právě teď se oči upírají na nevyhlášené favority v boji o post prvního jmenovaného předsedy Evropské rady. Nikdo – ani lidé v tomto procesu úzce angažovaní – skutečně neví, jak se čelní představitelé Evropské unie vybírají. Neexistují žádná formální pravidla, natož volby; tak nějak se v médiích vynořují jména těch, kdo se mají stát součástí tajemného interního vyjednávacího systému EU. K mání je vlastně pět postů, takže se mezi evropskými kancléřstvími vedou spletité, leč utajované diskuse, kdo může co udělat, aniž by narušil jemnou rovnováhu mezi politickými rodinami a velkými a malými státy. Jádrem tohoto procesu je ještě ošemetnější otázka, zda by ti, kdo převezmou zodpovědnost za hlavní instituce EU, měli být silní lídři. V principu všichni chtějí těžké váhy; v praxi se ale mnozí národní předáci představě nezávislejšího a průbojnějšího týmu v Bruselu brání. Toto dilema průzračně ztělesňují dva zřejmí kandidáti na nejvyšší post „pana Evropy“. Na jedné straně je tu bezpečná jistota zosobněná Jeanem-Claudem Junckerem, ostříleným ministerským předsedou maličkého Lucemburska, který zná všechny jemnůstky politického soukolí EU a předsedá ministerskému výboru eurozóny.
Derzeit richten sich aller Augen auf die ungekrönten Spitzenreiter für den Posten des ersten zu ernennenden Präsidenten des Europäischen Rates. Niemand – nicht einmal diejenigen, die direkt in den Prozess involviert sind – weiß wirklich, wie die Spitzenpolitiker der Europäischen Union ausgewählt werden. Es gibt keine offiziellen Regeln und schon gar keine Wahlen; irgendwie tauchen in den Medien einfach Namen auf, die Teil des mysteriösen internen Verhandlungssystems der EU werden. Eigentlich sind fünf Posten zu haben, und deshalb wird zwischen Europas Botschaftskanzleien eine komplexe, aber geheime Diskussion darüber geführt, wer welchen bekommen könnte, ohne das delikate Gleichgewicht zwischen Politikerfamilien oder großen und kleinen Staaten zu stören. Im Kern dieses Prozesses geht es um die noch heiklere Frage, ob diejenigen, die die Kontrolle über die wichtigsten EU-Institutionen übernehmen werden, starke Führungspersönlichkeiten sein sollten. Im Prinzip wollen alle eine einflussreiche Besetzung; in der Praxis sträuben sich viele nationale Machthaber gegen die Idee eines unabhängigeren und selbstbewussteren Teams in Brüssel. Die beiden feststehenden Kandidaten für das Spitzenamt als „Mr. Europa“ bringen das Dilemma treffend auf den Punkt. Auf der einen Seite gibt es die verlässliche Alternative, die von Jean-Claude Juncker verkörpert wird, dem altgedienten Premierminister des winzigen Luxemburgs, der sich mit der politischen EU-Maschinerie genauestens auskennt und Vorsitzender der Eurogruppe ist.