Navíc jeho doporučení na sebe berou podobu „nekonečného seznamu“ reforem a zdůrazňují jejich komplementární podstatu – tedy nutnost podstoupit je všechny najednou – namísto určování jejich posloupnosti a priority. Upřednostňuje univerzální recepty – „modelová“ institucionální uspořádání, „osvědčené postupy“, prověřená pravidla a tak dále. Naproti tomu nový pohled na politické strategie vychází z relativního agnosticismu ohledně toho, co funguje. Jeho hypotézou je, že chudé země mají spoustu „rezerv“, takže jednoduché změny mohou dokázat hodně. Je proto výslovně diagnostický a zaměřuje se na nejvýznamnější původce ekonomických nesnází a omezení. Tento nový přístup je podezíravý vůči univerzálním všelékům. Rozhlíží se raději po novátorských politikách, jež nabízejí nejkratší cestu k řešení lokálních ekonomických a politických komplikací.
Bei den Empfehlungen handelt es sich um eine ellenlange Liste von Reformen, deren ergänzender Charakter stets betont wird – soll heißen, es muss alles gleichzeitig umgesetzt werden – anstatt eine gewisse Reihenfolge oder eine Priorisierung vorzuschlagen. Obendrein besteht eine generelle Tendenz in Richtung universeller Rezepte – „modellhafte“ institutionelle Maßnahmen, „Best Practices“, Faustregeln und so weiter. Im Gegensatz dazu präsentiert sich der neue Ansatz anfangs relativ unschlüssig darüber, was funktioniert. Die Hypothese ist, dass es in armen Ländern viele „Schlampereien“ gibt und einfache Änderungen daher große Unterschiede bewirken können. Diese neue Denkart ist damit eindeutig diagnostischer Natur und konzentriert sich auf die vordringlichsten wirtschaftlichen Engpässe und Beschränkungen. Dem neuen Ansatz sind universelle Allheilmittel suspekt. Stattdessen bemüht man sich um strategische Innovationen, die ökonomische oder politische Komplikationen im jeweiligen Land überwinden.