Proč se tedy neženeme do rozmachu stavění dálnic? Malá chuť lidí na ekonomické riziko možná není důsledkem čistého strachu, přinejmenším ne ve smyslu úzkosti jako je například tréma. Může vycházet z vnímání, že se bojí ostatní, nebo že je něco nevysvětlitelně špatně s obchodním prostředím, případně nedostatkem inspirace (která by mohla překonat strachy v pozadí). Stojí za to si připomenout, že USA zažily svůj největší ekonomický růst od roku 1929 v 50. a 60. letech, v době vysokých vládních výdajů na Interstate Highway. Na systém, který byl spuštěn v roce 1956. Po dokončení systému mohl člověk přejet celou zemi a dosáhnout komerčních uzlů po vysokorychlostních silnicích při rychlosti 120km/h. Možná, že byl národní systém dálnic pro lidi více inspirující, než věci, které zkoušel Roosevelt jako stimulaci USA z velké hospodářské krize. Například v jeho „civilních ochranných sborech“ byli zařazeni mladí muži s cílem čistit přírodu a sázet stromy. Znělo to jako příjemná a možná poučná zkušenost pro mladé muže, kteří by jinak byli nevyužití a nezaměstnaní.
Warum also erleben wir keinen Boom beim Autobahnbau? Die geringe Risikobereitschaft der Menschen in wirtschaftlicher Hinsicht liegt vielleicht nicht nur an reiner Angst, zumindest nicht im Sinne von Lampenfieber. Ein Grund dafür kann auch die Wahrnehmung der Angst der anderen sein, oder dass mit der Unternehmensumgebung etwas grundlegend nicht stimmt. Auch ein Mangel an Inspiration (die zur Überwindung von Ängsten beitragen könnte) könnte die Ursache sein. Interessant ist, dass die USA ihr stärkstes Wirtschaftswachstum seit 1929 in den 1950ern und 1960ern erlebten, einer Zeit hoher staatlicher Ausgaben für das Interstate-Autobahnsystem, das 1956 eröffnet wurde. Nach Fertigstellung des Systems konnte man mit 120 Stundenkilometern auf Hochgeschwindigkeitsstrecken das Land durchqueren und alle Geschäftszentren erreichen. Vielleicht war das nationale Autobahnsystem inspirierender als die Maßnahmen, mit denen Roosevelt versuchte, die USA aus der Großen Depression zu befreien. Im Rahmen seines Civilian Conservation Corps wurden beispielsweise junge Männer rekrutiert, um die Wildnis zu säubern und Bäume zu pflanzen. Für junge Männer, die sonst untätig und arbeitslos gewesen wären, klang dies nach einer angenehmen Erfahrung – und vielleicht nach einer lehrreichen Zeit.