Debata o změně klimatu občas vypadá velice komplikovaně – hrozí, že se lidé ztratí v mlze zkratkových slov, množí se technická řešení lidských problémů a experti se dohadují o správné ceně uhlíku a vhodných diskontních sazbách. Uvnitř veškeré této složitosti je ale velice jednoduchá pravda: už nejméně deset let víme, že pokračovat ve vypouštění skleníkových plynů je riskantní, a přesto jsme naprosto selhali a nepodnikli žádné věrohodné kroky k jeho zastavení. Vyhýbáme se svým povinnostem jak vůči svým potomkům, tak vůči obrovskému počtu lidí, kteří žijí tady a teď v jiných částech světa a v důsledku naší krátkozrakosti trpí. Západní vlády jsou s to se dohadovat s Číňany a Indy o tom, zda se břemeno snižování emisí přenese i na rozvíjející se ekonomiky a kdy se tak stane, ale mlčí ohledně mnohem větší nespravedlnosti, která dopadá na nejchudší obyvatele světa. Ve světě s narušeným klimatem bude lidské právo na vodu jen jedním těch, která budou v ohrožení. Jsme spokojeni se životem ve světě, kde se bohatí mohou spolehnout na čím dál důmyslnější technická kouzla, a přitom ignorujeme právo chudých zemí a společností na základní potřeby nezbytné pro přežití? Ponížení Británie BERKELEY – Když finanční krize udeřila na konci roku 2008 s plnou silou, rozdělily se země světa do dvou skupin: na ty, jejichž vedoucí představitelé si usmysleli, že se krizí nějak protlučou, a na Čínu.
Manchmal erscheint die Klimadebatte sehr kompliziert. Man droht in einer Suppe von Akronymen zu ertrinken; es mehrt sich die Zahl vorgeschlagener technischer Patentlösungen, und die Fachleute streiten um den richtigen Preis von Kohlenstoff und angemessene Rabattsätze. Doch inmitten all der Komplexität liegt eine einfache Wahrheit: Seit einem Jahrzehnt oder länger wissen wir um die von weiteren Klimagasemissionen ausgehende Gefahr, doch wir haben es komplett versäumt, glaubwürdige Schritte zu ihrer Beendigung zu unternehmen. Wir sind unseren Verpflichtungen ausgewichen: sowohl gegenüber unseren Nachkommen als auch gegenüber der großen Zahl an Menschen, die hier und heute in anderen Teilen der Welt leben und unter den Folgen unserer Kurzsichtigkeit leiden. Die westlichen Regierungen sind bereit, mit Chinesen und Indern darüber zu streiten, ob und wann die Last der Emissionssenkungen auf die Schwellenländer ausgeweitet wird, doch zu der viel größeren Ungerechtigkeit, die den Ärmsten der Welt angetan wird, sagen sie nichts. Dabei ist das Menschenrecht auf Wasser nur eines der Rechte, die in einer klimabeschränkten Welt bedroht sind. Können wir damit zufrieden sein, in einer Welt zu leben, in der sich die Reichen auf immer neue clevere technische Tricks verlassen können, während wir das Recht der armen Länder und Gemeinwesen auf grundlegende Notwendigkeiten des Überlebens ignorieren? Großbritanniens Blamage BERKELEY – Ende 2008, als die Finanzkrise mit voller Kraft zuschlug, teilten sich die Länder der Welt in zwei Gruppen auf: diejenigen, deren Politiker entschieden, sich durchzuwursteln, und China.