Eroze regulačních orgánů soukromými zájmy už opět funguje, dokonce možná ve větší míře, protože je více v sázce. Není však zřejmé, že by regulační schopnost vlád vážně narušil fakt, že se vlády ocitly v roli vypůjčovatelů. Řecko sice přístup na kapitálové trhy prakticky ztratilo, avšak Německo si nikdy nepůjčovalo za lepších podmínek. A pokud závislost vlád na ochotě trhů půjčovat nepřipravila tyto vlády o schopnost reformovat finanční regulaci, pak pro EU a G-20 to platí ještě ve větší míře. Stejně jako jsme se naučili rozlišovat mezi vládami coby akcionáři a vládami coby regulátory – což je třeba činit opatrně, protože jednání prvního se nemusí nutně shodovat se zájmy druhého –, musíme dnes také rozlišovat mezi vládami coby vypůjčovateli a vládami coby finančními regulátory. Bylo by nešťastné, kdyby vlády vyžadující uvážlivější chování finančních institucí při řízení rizik byly současně žádány, aby zavíraly oči před suverénními riziky.
Interessengruppen nehmen wieder Einfluss auf die Regulierungsbehörden, vielleicht sogar noch vehementer, weil mehr auf dem Spiel steht. Doch lässt sich nicht eindeutig sagen, dass die Regierungen durch ihren Status als Kreditnehmer ernsthaft ihrer Regulierungsfähigkeit geschadet hätten. Während Griechenland seinen Zugang zu den Kapitalmärkten praktisch verwirkt hat, konnte Deutschland sich noch nie zu besseren Konditionen Geld leihen. Und wenn die Abhängigkeit der Regierungen von der Kreditbereitschaft der Anleihenmärkte sie nicht unfähig gemacht hat, die Finanzregulierung zu reformieren, so gilt dies umso mehr für die EU und die G-20. Genau wie wir gelernt haben, zwischen Regierungen als Aktionären und als Regulierungsbehörden zu unterscheiden – wobei Sorgfalt gefragt ist, da sich die Handlungen der einen Seite nicht unbedingt mit den Interessen der anderen decken –, müssen wir heute zwischen Regierungen als Kreditnehmern und als Finanzregulierungsbehörden unterscheiden. Es wäre bedauerlich, wenn Regierungen, die von Finanzinstituten verlangen, beim Risikomanagement vorsichtiger zu sein, gleichzeitig dazu aufgefordert würden, beim staatlichen Risiko ein Auge zuzudrücken.