To jsem alespoň ještě v roce 2007 tvrdil během přednášek o hospodářských dějinách. Dnes nemáme prakticky žádnou lobby stálých peněz, téměř všichni investoři mají výrazně diverzifikovaná portfolia a bezmála všichni silně utrpí, kdykoli je nezaměstnanost vysoká a využití kapacit a výdaje nízké. Ekonomové dnes vědí mnohem víc – třebaže ne tolik, kolik bychom chtěli – o tom, jak měnové, bankovní a fiskální politiky ovlivňují toky nominálních výdajů, a jejich zjištění jsou tématem obšírné otevřené a hluboké politické a veřejné intelektuální diskuse. A pracující třídy mají své zastoupení. Ještě před třemi krátkými roky bych tedy studenty přesvědčeně učil, že dny, kdy se vlády mohly držet stranou a nechat hospodářský cyklus pustošit ekonomiku, jsou už v bohatém světě pryč. Žádná taková vláda, říkal jsem, by nemohla přihlížet a nepřihlížela žádnému delšímu období, během něhož by míra nezaměstnanosti šplhala k 10 % a inflace se nehýbala, aniž by nějak výrazně zasáhla. Mýlil jsem se. Právě to teď zažíváme. Jak jsme sem dospěli?
Zumindest war das, was ich damals in 2007 in meinen Vorlesungen zur Wirtschaftsgeschichte lehrte. Heute haben wir so gut wie keine für eine harte Währung eintretende Lobby, fast alle Anleger haben im Wesentlichen diversifizierte Portfolios, und fast alle leiden schwer, wenn die Arbeitslosigkeit hoch ist und Kapazitätsauslastung und Ausgaben niedrig sind. Die Ökonomen wissen heute eine ganze Menge mehr darüber, wie die Währungs-, Banken- und Haushaltspolitik den Fluss der nominalen Ausgaben beeinflusst – wenn auch weniger, als wünschenswert wäre –, und unsere Erkenntnisse sind Gegenstand einer umfassenden, offenen und vertieften intellektuellen Diskussion in Politik und Gesellschaft. Und die Arbeiterschaft hat das Wahlrecht. Daher habe ich noch vor gerade mal drei Jahren voller Zuversicht doziert, dass die Zeiten, wo die Regierungen sich zurückhalten und zusehen konnten, wie der Geschäftszyklus seine Verheerungen anrichtet, in der reichen Welt vorbei seien. Keine Regierung, so erklärte ich, würde es über längere Zeit hinnehmen (können), dass die Arbeitslosenquote, ohne dass es Inflation gibt, die 10-Prozent-Marke küsst, ohne mit Wucht etwas dagegen zu unternehmen. Ich lag falsch, denn genau das passiert gerade. Wie konnte es soweit kommen?