Vojsko zvolilo všeobecnou brannou povinnost proto, že je zárukou ozbrojených sil s kvalitními branci a zároveň úzkým pojítkem s civilní společností; politikům to rovněž vyhovuje, protože díky ní jsou ozbrojené složky průhledné; sociální instituce ji oceňují, neboť bez ní by nebylo odpůrců vojenské služby, jež lze užitečně (a levně) zaměstnat v celé řadě sociálních programů. Armáda se tak ocitla v patové situaci: konec studené války vedl k redukci výdajů zbrojení, ale současně k potřebě financování sjednocení země. Obranný rozpočet Německa rapidně poklesl, dokonce rychleji než v zemích jeho spojenců. Zachování všeobecné branné povinnosti si přitom vyžadovalo rozsáhlou a nákladnou vojenskou strukturu s obrovskými personálními výdaji i za cenu úplného vyždímání prostředků státního rozpočtu vyhrazených pro armádní investice.
Das Militär befürwortet die Wehrpflicht, denn dadurch erhalten die Streitkräften hochqualifizierte Rekruten, und es wird eine enge Verbindung mit dem zivilen Bereich gewährleistet; Politiker sind dafür, weil es den Streitkräften zu Transparenz verhilft; die Institutionen des Sozialstaates schätzen die Wehrpflicht, denn ohne sie gäbe es keine Wehrdienstverweigerer, die nützlich (und billig) in den verschiedensten sozialen Funktionen eingesetzt werden können. So befanden sich die Streitkräfte in einer Zwickmühle in doppelter Hinsicht: nach dem Ende des Kalten Krieges wurden Rufe nach einer Friedensdividende und für die Finanzierung der Wiedervereinigung laut. Deutschlands Verteidigungsetat sank sogar noch schneller als die seiner Verbündeten auf ein niedrigeres Niveau. Aber die Beibehaltung der Wehrpflicht bedeutete weiterhin eine große und kostenintensive militärische Struktur mit aufgedunsenen Personalkosten, die das Budget für Militärinvestitionen drückte.