Toto číslo se od padesátých let stabilně snižovalo. Velikost podlahových ploch v našich domovech se však stabilně zvyšuje, což vnímám jako metaforu pro volbu, kterou jsme jako kultura udělali. Máme víc místa namísto přátel, máme věci namísto kontaktů a výsledkem je jedna z nejosamělejších společností v historii. Jak říká Bruce Alexander, ten chlápek, který vytvořil Krysí park, v diskuzi o závislosti stále mluvíme o uzdravení jednotlivce, o čemž rozhodně máme mluvit, také ale musíme zdůraznit uzdravení společnosti. Je s námi něco špatně, nejen s jednotlivci, ale s celou skupinou, ve které jsme si jako společnost vytvořili život, který na spoustu z nás působí jako ta izolovaná klec spíš než jako Krysí park.
Diese Zahl hat seit den 1950ern beständig abgenommen. Dagegen hat sich die Wohnfläche des Einzelnen beständig vergrößert. Das kommt mir wie eine Metapher für die Prioritäten unserer Kultur vor. Wir tauschen Freunde gegen Wohnraum ein, und Bindungen gegen Dinge. Infolgedessen sind wir eine der einsamsten Gesellschaften aller Zeiten. Bruce Alexander, der Erfinder des Rattenparks, meint, dass wir stets von der Gesundung des einzelnen Süchtigen reden, was auch richtig ist. Doch was ist mit der Gesundung der Gesellschaft? Mit uns läuft etwas schief, nicht nur mit jedem Einzelnen, sondern insgesamt. Wir bilden eine Gesellschaft, in der das Leben für viele eher einem Einzelkäfig ähnelt als dem Rattenpark.