Lisabonské smlouvě se daří řešit také další velkou slabinu EU – její neefektivitu. Prostřednictvím rozsáhlých reforem struktury, činnosti a rozhodovacího procesu institucí EU zlepšuje smlouva jejich efektivitu a umožňuje vyšší dynamiku. Jistě, mnoho obyčejných Evropanů si nemyslí, že by se Evropa měla významně podílet na globálním vývoji událostí. Domnívají se, že zahraniční politiku by měly vést jejich národní vlády. Tento názor je však překonaný. Dokonce i při bilaterálních nebo regionálních krizích jsou životaschopná řešení možná pouze na nadnárodní úrovni. Lisabonská smlouva vidí budoucí EU jako protagonistu mezinárodní scény, který je silně zaměřený navenek. Existují však hranice toho, co EU dokáže udělat, hranice vymezené mezivládní povahou unie.
Dem Lissabon-Vertrag gelingt es zudem, eine weitere große Schwäche der EU anzugehen: ihre Ineffizienz. Durch umfassende Reformen der Struktur, Arbeitsweise und Entscheidungsfindungsprozesse der EU-Institutionen verbessert der Vertrag ihre Effizienz und ermöglicht mehr Dynamik. Allerdings sind viele einfache europäische Bürger der Ansicht, dass Europa keine wichtige Rolle in den globalen Entwicklungen spielen sollte. Sie glauben, dass die Außenpolitik von ihren nationalen Regierungen geführt werden sollte. Diese Ansicht ist veraltet. Sogar in bilateralen oder regionalen Krisen sind erfolgversprechende Lösungen nur auf überstaatlicher Ebene möglich. Der Lissabon-Vertrag strebt eine EU an, die auf der internationalen Bühne als stark nach außen gerichteter Verbund auftritt. Doch hat der Handlungsspielraum der EU Grenzen. Und diese Grenzen werden durch die zwischenstaatliche Natur der EU bestimmt.