Zaprvé, jak zastánci pohybu kapitálu neúnavně poukazují, země musí splnit dlouhý seznam předpokladů, než může z finanční globalizace těžit. Patří k nim ochrana vlastnických práv, účinné vymáhání smluv, vykořenění korupce, posílená transparentnost a finanční informovanost, zdravá správa firem, měnová a fiskální stabilita, udržitelnost dluhu, tržně určované směnné kurzy, kvalitní finanční regulace a prozíravý dohled. Jinými slovy, politika, jejímž cílem je umožnit růst v rozvojových zemích, vyžaduje ke své funkčnosti instituce vyspělého světa. Ještě horší je, že tento seznam není jen dlouhý, ale i neúplný. Jak ukázala zkušenost vyspělých zemí s globální finanční krizí, ani nejdůmyslnější regulační a dohledové systémy nejsou zdaleka neomylné. Když se tedy od rozvojových zemí požaduje, aby budovaly takové instituce, které zajistí bezpečné kapitálové toky, nejenže se zapřahá vůz před koně, ale také je to bláhové úsilí. Obezřetnost žádá pragmatičtější přístup, který připustí stálou úlohu regulace kapitálu, vedle dalších nástrojů regulace a opatrnosti.
Erstens: Wie die Verfechter der Kapitalmobilität unermüdlich betonen, müssen Länder eine lange Liste an Voraussetzungen erfüllen, bevor sie von der Finanzglobalisierung profitieren können. Dazu gehören der Schutz von Eigentumsrechten, die wirksame Durchsetzung von Verträgen, die Beseitigung der Korruption, verbesserte Transparenz und Finanzinformation, solide Unternehmensführung, geld- und haushaltspolitische Stabilität, ein tragbares Schuldenniveau, marktbestimmte Wechselkurse sowie die qualitativ hochwertige Regulierung und Aufsicht der Finanzbranche. Anders ausgedrückt handelt sich also um eine politische Strategie, die das Wachstum in Entwicklungsländern ermöglichen soll, aber zunächst Institutionen der ersten Welt erfordert, bevor sie funktionieren kann. Schlimmer noch: die Liste ist nicht nur lang, sondern lässt sich auch endlos fortsetzen. Wie die Erfahrungen der Industrieländer mit der globalen Finanzkrise zeigten, sind selbst die ausgereiftesten Regulierungs- und Aufsichtssysteme alles andere als ausfallsicher. Deshalb bedeutet die Forderung, dass Entwicklungsländer Institutionen aufbauen sollen, die einen sicheren Kapitalverkehr gewährleisten, nicht nur den Karren vor das Pferd zu spannen, sondern auch, dass es sich um ein vollkommen aussichtloses Unterfangen handelt. Die Vorsicht gebietet einen pragmatischeren Ansatz, im Rahmen dessen Kapitalkontrollen neben anderen Instrumenten der Regulierung und Finanzaufsicht eine permanente Rolle zugestanden wird.