To vyžaduje posílení investic do inovací a lidského kapitálu. V letech 1992 až 2011 rostla produktivita práce průměrným ročním tempem 0,9 %, nejnižším v OECD. Jednotkové mzdové náklady rostou od roku 2001 rychleji než reálný HDP a zaměstnanost, což podlamuje konkurenční schopnost ekonomiky oproti rozvojovým zemím. Za posledních deset let se italský podíl na globálním exportu snížil z 3,9 % na 2,9 %. Vytrvale slabý růst produktivity práce vytvořil situaci, v níž se jednotkové mzdové náklady nesnižují, ani když reálné mzdy stagnují nebo klesají. Navzdory 1,3% propadu reálných mezd v roce 2011 se jednotkové mzdové náklady nezměnily. Noví italští předáci se s touto situací musí vypořádat tím, že oddělí přínos pracovních sil k růstu produktivity od přínosu kapitálu a souhrnné produktivity faktorů.
Dafür braucht man verstärkte Investitionen in Innovation und Humankapital. Zwischen 1992 und 2011 wuchs die Arbeitsproduktivität um durchschnittlich 0,9 Prozent, das ist der niedrigste Wert in der OECD. Seit 2011 sind die Lohnstückkosten schneller gewachsen als das reale Bruttoinlandsprodukt und die Beschäftigung, was die Wettbewerbsfähigkeit der Wirtschaft gegenüber den Entwicklungsländern untergraben hat. Im vergangenen Jahrzehnt fiel Italiens Anteil am globalen Export von 3,9 auf 2,9 Prozent. Das anhaltend schwache Wachstum der Arbeitsproduktivität hat eine Situation geschaffen, in welcher die Lohnstückkosten nicht sinken, auch wenn die Reallöhne stagnieren oder abnehmen. Trotz einer 1,3 prozentigen Abnahme der Reallöhne im Jahr 2011 blieben die Lohnstückkosten unverändert. Italiens neue Regierung muss diese Situation angehen, indem sie den Beitrag der Beschäftigung zum Produktivitätswachstum vom Kapital und der totalen Faktorproduktivität löst.