Tyto země dnes potřebují víc kapitálových přílivů, ne omezení odlivů. Pozastavení splátek přináší dva problémy. Zaprvé, rozvíjející se ekonomiky potřebují nové čisté financování – jinými slovy víc zdrojů, než by se jim uvolnilo zmražením jejich povinností z obsluhy dluhu. Zadruhé, země, které se zúčastní pozastavení splátek, budou čelit žalobám některých držitelů dluhopisů, což poškodí jejich budoucí přístup na kapitálové trhy. Zmražení dluhu by bylo obzvlášť problematické pro země s významnými zahraničními investicemi do tamních kapitálových trhů v místní měně. Úprk zahraničních investorů by vytvořil ještě větší tlak na měny rozvíjejících se trhů, což by hnalo vzhůru inflaci a omezilo likviditu dostupnou k zmírňování hospodářských důsledků COVID-19.
Was diese Länder jetzt brauchen sind mehr Kapitalzuflüsse, keine Beschränkungen von Kapitalabflüssen. Zahlungsaussetzungen bergen zwei Probleme. Erstens brauchen die Schwellenländer eine zusätzliche Nettofinanzierung, d. h. mehr Ressourcen, als durch Aussetzung ihrer Schulddienstverpflichtungen verfügbar gemacht würden. Zweitens drohen Ländern, die sich an einer Tilgungspause beteiligen, Klagen einiger Anleihegläubiger, was ihren künftigen Zugang zu den Kapitalmärkten beeinträchtigen würde. Ein Schuldenmoratorium wäre besonders für Länder mit beträchtlichen ausländischen Engagements auf in der Landeswährung arbeitenden Kapitalmärkten problematisch. Eine Flucht ausländischer Investoren würde zusätzlichen Druck auf die Währungen dieser Schwellenmärkte ausüben, so die Inflation in die Höhe treiben und den Zugriff auf zur Abmilderung der wirtschaftlichen Folgen von COVID-19 verfügbare Liquidität begrenzen.