Z těchto případů je zřejmé, že rozvoj aktivuje dva kanály, které podle Fukuyamy utvářejí směřování dějin: kumulativní ekonomické a technologické změny a touhu po poznání. Oba kanály podporují rostoucí moc jednotlivce, která je branou ke svobodě a demokracii. Cesty se u jednotlivých zemí liší, nezdary nejsou ničím neobvyklým a celý proces může trvat desítky let, avšak za příhodných okolností – tak jako v Tunisku – může dojít ke skokové změně. Jasmínová revoluce skutečně ztělesňuje všechny principy liberálního politického uspořádání, které Západ od přijetí Atlantické charty v roce 1941 prosazuje: touhu po svobodě, příležitosti a vládě zákona. Tuniská revoluce navíc vzešla zevnitř, nebyla importována v rámci nějaké vynucené změny režimu. Tuniský lid vedený frustrovanou střední vrstvou, která se odmítla nechat zastrašit, tak představuje zdravou připomínku stabilních a přesvědčivých sil, které dnes určují chování jednotlivců i států. Tyto síly ilustrují urychlující efekt digitální propojenosti (který je zřetelně vidět mimo jiné mezi „twittujícími vrstvami“ v Číně). A mohly by osmělit také další arabské národy – tak jak se už možná děje v Egyptě –, aby své vládce nutily k zodpovědnosti.
Offenkundig ist bei diesen Fällen, dass Entwicklung jene zwei Kanäle aktiviert, die laut Fukuyama die Richtung der Geschichte vorgeben: kumulierter wirtschaftlicher und technologischer Wandel und die Sehnsucht nach Anerkennung. Beides festigt individuelle Autonomie und Selbstbestimmung, die den Zugang zu Demokratie darstellen. Die Wege der Länder dorthin sind unterschiedlich, Rückschläge sind nicht ungewöhnlich und es kann Jahrzehnte dauern bis man ankommt, aber der Sprung kann eintreten, wenn die Umstände dafür reif sind – wie in Tunesien. Tatsächlich verkörpert die Jasminrevolution alle Grundsätze der liberalen politischen Ordnung, die der Westen seit der Atlantik-Charta des Jahres 1941 propagiert: Sehnsucht nach Freiheit, Chancen und Rechtsstaatlichkeit. Überdies war die Revolution in Tunesien hausgemacht und nicht als Teil eines gewaltsamen Machtwechsels importiert. Unter der Führung einer frustrierten Mittelschicht, die sich nicht mehr einschüchtern ließ, erinnern uns die Tunesier an die dauerhaften und bezwingenden Kräfte, die das Verhalten von Individuen und Nationen heutzutage antreiben. Sie zeigen den katalytischen Effekt der digitalen Vernetzung (deutlich zu sehen auch an der „twitternden Klasse“ in China). Und sie könnten sogar andere arabische Völker ermutigen, wie möglicherweise gerade die Ägypter, ihren Herrschern Verantwortlichkeit abzuringen.