Oproti všeobecnému mínění by zákonný mandát ECB takové přeskupení priorit umožňoval, neboť Smlouva o fungování Evropské unie ve vztahu k ECB uvádí, že „prvořadým (důraz autora) cílem Evropského systému centrálních bank… je udržovat cenovou stabilitu“, a v jiné části smlouvy, která se věnuje obecným ekonomickým politikám eurozóny, se zdůrazňuje zaměstnanost. Nezdá se, že by to vylučovalo, aby v době mimořádné tísně měla ECB přechodný, doplňkový cíl zaměstnanosti. Nadto má ECB pravomoc určit inflační cíl napříč eurozónou a mohla by jej na dva až tři roky nastavit výš, aniž by došlo k porušení kterékoli smlouvy. Skutečný problém představuje současný politický přístup v Německu. Vzpomínky na hyperinflaci z počátku 20. let minulého století jsou, zdá se, děsivější než masová nezaměstnanost zkraje 30. let, přestože právě z ní vzešel nástup nacismu. Možná že blížící se německé volby dají progresivním silám možnost ozřejmit, co je v sázce pro Německo a Evropu – ba pro celý svět. Pohlédneme-li na věc globálněji, nic z uvedeného není znevažováním dlouhodobějších rizik inflace. Ve většině zemí by se většinou měla udržovat velmi nízká inflace – a centrální banky by měly zakotvit inflační očekávání stabilním dlouhodobým cílem, třebaže alternativní cílování nominálního HDP si zaslouží diskusi.
Entgegen der allgemeinen Annahme ließe das rechtliche Mandat der EZB eine solche Neuordnung der Prioritäten zu, denn laut Vertrag der Arbeitsweise der Europäischen Union mit Bezug auf die EZB ist es das „Hauptziel (Hervorhebung hinzugefügt) des Europäischen Zentralbankensystems, … die Preisstabilität aufrecht zu erhalten“. In einem anderen Teil des Vertrags, in dem es um die allgemeine Wirtschaftpolitik der Eurozone geht, wird die Beschäftigung betont. Das scheint ein vorübergehendes Beschäftigungsziel der EZB in einer Zeit außergewöhnlicher Herausforderungen nicht grundsätzlich auszuschließen. Zudem kann die EZB ein Inflationsziel für die gesamte Eurozone festlegen. Sie könnte es sogar, ohne den Vertrag zu verletzen, für zwei oder drei Jahre höher setzen. Das wahre Problem ist das aktuelle politische Klima in Deutschland. Die Erinnerung an die Hyperinflation in den frühen 20er Jahren des letzten Jahrhunderts scheint mehr Angst zu schüren als die an die massive Arbeitslosigkeit in den frühen 30er Jahren, obwohl letztere dem Aufstieg des Nationalsozialismus Treibstoff gegeben hat. Vielleicht werden es die kommenden Wahlen in Deutschland ermöglichen, dass progressive Kräfte verdeutlichen, was in Deutschland und Europa und in der ganzen Welt tatsächlich auf dem Spiel steht. In einem globaleren Kontext soll all dies nicht die längerfristigen Gefahren der Inflation leugnen. In den meisten Ländern sollte die Inflation meistens sehr niedrig gehalten werden – und die Zentralbanken sollten die Inflationserwartungen mit einem stabilen langfristigen Ziel verankern, obwohl die Alternative, ein nominales Bruttoinlandsprodukt zu avisieren, eine Diskussion verdient.