Draghiho projev byl tentokrát analytičtější, ale o nic méně smělý. Draghi nejprve zaujal stanovisko v probíhající debatě o vhodné politické reakci na současnou stagnaci eurozóny. Zdůraznil, že vedle strukturálních reforem je zapotřebí i podpora agregátní poptávky a že dělat v tomto směru málo je jednoznačně riskantnější než dělat příliš. Za druhé potvrdil, že ECB je připravena přispět svým dílem k pozvednutí agregátní poptávky, a zmínil nákupy aktiv neboli kvantitativní uvolňování coby nezbytný nástroj v situaci, kdy inflační očekávání klesla pod oficiální dvouprocentní cíl. A za třetí – k překvapení většiny lidí – dodal, že existuje prostor pro expanzivnější fiskální postoj v eurozóně jako celku. Poprvé tak vyjádřil názor, že eurozóna utrpěla nižší dostupností a efektivitou fiskální politiky oproti Spojeným státům, Velké Británii a Japonsku. Přičetl to nikoliv předchozím vysokým veřejným dluhům, nýbrž faktu, že ECB se nedokázala chovat jako hráz vládnímu financování a ušetřit fiskální instituce ztráty důvěry trhu. Navíc vyzval členské státy k diskusi o celkovém finančním postoji eurozóny.
Diesmal war Draghis Rede analytischer, aber nicht weniger kühn. Zunächst ergriff er Partei in der aktuellen Debatte über geeignete politische Reaktionen auf die derzeitige Stagnation in der Eurozone. Er betonte, dass neben Strukturreformen auch eine Unterstützung der Gesamtnachfrage erforderlich sei und dass die Gefahr in dieser Hinsicht zu wenig zu tun, wesentlich ausgeprägter sei, als das Risiko, zu viel zu tun. Zweitens bekräftigte er, dass die EZB bereit sei, ihren Teil zur Förderung der Gesamtnachfrage beizutragen und erwähnte dabei Anleihenkäufe oder quantitative Lockerung als notwendiges Instrument in einer Situation, da die Inflationserwartung unter das offizielle Ziel von 2 Prozent gefallen ist. Drittens fügte Draghi zur Überraschung der meisten noch an, dass in der Eurozone insgesamt Spielraum für eine expansivere Fiskalpolitik bestehe. Zum ersten Mal äußerte er die Ansicht, dass die Eurozone im Vergleich zu den Vereinigten Staaten, Großbritannien und Japan unter der geringeren Anwendbarkeit und Wirksamkeit der Fiskalpolitik gelitten hatte. Dies führte er nicht auf schon vorher bestehende hohe Staatsschulden zurück, sondern auf die Tatsache, dass die EZB nicht als Sicherheitsnetz für staatliche Ausgaben fungieren und den Fiskalbehörden den Verlust an Marktvertrauen nicht ersparen könne. Außerdem forderte er eine Diskussion unter den Mitgliedsländern der Eurozone über den haushaltspolitischen Kurs der Eurozone insgesamt.