Arbuckleova kariéra ale byla v troskách. Padla za oběť ctižádostivému žalobci a bulvárnímu tisku, který na skandálech vydělal. Polanski nebyl bez viny, ale i on se mohl stát obětí téže kombinace soudcovy touhy skřípnout slavného člověka a senzacechtivých médií. Možná že USA nejsou tak civilizované jako Francie, ale jsou demokratičtější. A třebaže rovnost před zákonem je samozřejmě jedním z chvályhodnějších rysů demokracie, horlivost volených úředníků a masmédií, kteří se svým přístupem k talentovaným umělcům podbízejí všeobecnému mínění, je nepěknou tváří demokracie. Výtečný francouzský pozorovatel americké demokracie Alexis de Tocqueville tuto tvář americké demokracie postřehl už v roce 1830, když poznamenal, že „Američané jsou natolik okouzleni rovností, že by si raději byli rovní v otroctví než nerovní ve svobodě“. Cenou, již za to demokracie amerického ražení platí, napsal, je tuctovost umění a veřejná konformita. I to byla nadsázka, ale Tocqueville má kus pravdy. Jestliže přehnaná uctivost k velkým umělcům je znakem společnosti, která se nikdy úplně nezbavila aristokratických kořenů, jejich nedoceňování je zase znakem úzkoprsého šosáctví.
Aber Arbuckles Karriere war ruiniert, das Opfer eines ehrgeizigen Staatsanwalts und einer Boulevardpresse, die mit Skandalen Geld machte. Polanski war nicht unschuldig, aber auch er könnte der gleichen Problematik zum Opfer gefallen sein: der Kombination aus dem Wunsch eines Richters, einen berühmten Mann zu Fall zu bringen, und den sensationshungrigen Medien. Vielleicht sind die USA nicht so zivilisiert wie Frankreich, aber sie sind demokratischer. Und obwohl die Gleichbehandlung vor dem Gesetz selbstverständlich eines der lobenswerteren Merkmale der Demokratie darstellt, zeigt sich das das hässliche Gesicht der Demokratie in dem Eifer gewählter Beamter und in den Massenmedien, die durch ihre Behandlung talentierter Künstler dem Volksempfinden Vorschub leisten. Der große französische Beobachter der amerikanischen Demokratie, Alexis de Tocqueville, bekam dieses Gesicht der amerikanischen Demokratie in den 30er Jahren des 19. Jahrhunderts zu sehen, als er notierte: „Amerikaner sind so verliebt in die Gleichheit, dass sie lieber gleich in der Sklaverei wären als ungleich in Freiheit.“ Der Preis für die Demokratie im amerikanischen Stil, schrieb er, sei künstlerische Mittelmäßigkeit und öffentliche Konformität. Das war auch eine Übertreibung, aber Tocqueville hatte in einem Punkt recht. Wenn zu viel Ehrerbietung gegenüber großen Künstlern eine Gesellschaft kennzeichnet, die ihren aristokratischen Wurzeln nie richtig entkommen ist, so ist eine zu geringe Achtung vor ihnen ein Zeichen für kleingeistiges Banausentum.