Takové výdaje nabízejí výnosy, které jsou rozhodně vyšší než nízké úrokové sazby, jež dnes platí ve většině vyspělých ekonomik; infrastrukturní potřeby jsou přitom rozsáhlé ve vyspělém i rozvíjejícím se světě (s výjimkou Číny, která do infrastruktury investuje přespříliš). Veřejné investice navíc působí na straně poptávky i nabídky. Nejenže přímo povzbuzují agregátní poptávku, ale také rozšiřují potenciální výstup tím, že zvyšují objem kapitálu posilujícího produktivitu. Bohužel politická ekonomie uskrovňování vede k ne právě optimálním výsledkům. První výdajové škrty při fiskálním zadrhnutí postihnou produktivní veřejné investice, protože vlády dávají přednost ochraně běžných – a často neefektivních – výdajů do pracovních míst ve veřejném sektoru a transferovým platbám do soukromého sektoru. Globální oživení tak zůstává chudokrevné ve většině vyspělých ekonomik (s částečnou výjimkou USA a Británie) a teď už i ve velkých rozvíjejících se zemích, kde růst v posledních dvou letech prudce zpomalil. Správné politiky – krátkodobě méně fiskální přísnosti, víc veřejných investičních výdajů a méně spoléhání na měnové uvolňování – jsou opakem těch, jež vyspělé ekonomiky světa uskutečňují. Není divu, že globální růst nadále přináší zklamání.
Derartige Investitionen bieten auf jeden Fall höhere Renditen als die niedrigen Zinssätze, die heute in den meisten Industrieländern herrschen und der Bedarf an Infrastruktur ist sowohl in Industrie- als auch Schwellenländern enorm (mit Ausnahme Chinas, wo man im Übermaß in Infrastruktur investierte). Außerdem wirken öffentliche Investitionen auf der Nachfrage- und der Angebotsseite gleichermaßen. Sie kurbeln nicht nur die Gesamtnachfrage direkt an, sondern sorgen aufgrund des Anstiegs an produktivitätssteigerndem Kapital auch für eine Ausweitung des Produktionspotenzials. Leider führte die Ökonomie der Sparpolitik zu suboptimalen Ergebnissen. In haushaltspolitischen Krisensituationen sind öffentliche Investitionen als erstes von Ausgabenkürzungen betroffen, weil die Regierungen es vorziehen, die aktuellen – und oftmals ineffizienten – Ausgaben für Arbeitsplätze im öffentlichen Sektor und die Transferzahlungen an den Privatsektor zu schützen. Infolgedessen bleibt die weltweite Erholung in den meisten Industrieländern (mit teilweiser Ausnahme der USA und Großbritannien) und mittlerweile auch in den großen Schwellenländern anämisch, wo sich das Wachstum in den letzten zwei Jahren drastisch verlangsamte. Die richtige Politik – kurzfristig weniger rigorose Sparpolitik, höhere Ausgaben für Investitionen und geldpolitische Lockerung in geringerem Ausmaß – ist das Gegenteil der Maßnahmen, die in den größten Ökonomien der Welt ergriffen wurden. Kein Wunder, dass das globale Wachstum enttäuschend bleibt.