Stěžejním zjištěním je, že bez ohledu na míru či rychlost urbanizace by nejvyšší prioritou mělo být řízení využití půdy. Jasným vymezením vlastnických práv a zavedením účinných systémů územního plánování, koordinovaného s infrastrukturou, zejména dopravou, mohou tvůrci politik pomoci městům přilákat soukromé investice, propojit lidi s pracovními místy, omezit ekologická a sociální rizika a snížit míru zranitelnosti přírodními pohromami. Jelikož k růstu v rozvojových zemích dojde zřejmě převážně v druhořadých městech, jsou stále otevřené (ale rychle se uzavírají) příležitosti formovat urbánní strukturu s cílem zajistit například to, aby obyvatelé města netrávili polovinu dne dojížděním do práce a z práce. Neexistuje sice jeden jediný model řízení překotné urbanizace, ale pozitivní příklady nabízejí určité vodítko.
Bemerkenswert ist die Erkenntnis, dass unabhängig von der Geschwindigkeit der Urbanisierung die Planung des Landmanagements oberste Priorität haben muss. Indem sie die Eigentumsrechte klar definieren und effektive Systeme zur Bodenverwendung einführen, die zur Infrastruktur und insbesondere zu den Transportsystemen passen, können Politiker Städten helfen, private Investitionen anzuziehen, Menschen mit Arbeitsplätzen zu verbinden, die Umwelt- und Sozialrisiken zu reduzieren und die Verletzlichkeit gegenüber Naturkatastrophen zu verringern. Da das städtische Wachstum in Entwicklungsländern wahrscheinlich in erster Linie in den weniger großen Metropolen stattfinden wird, kann (noch) sichergestellt werden, dass beispielsweise die Bewohner nicht die Hälfte jeden Tages für die Fahrt zum Arbeitsplatz und zurück verwenden müssen. Zwar existiert kein Standardmodell für die Planung schneller Urbanisierung, aber einiges kann aus positiven Beispielen gelernt werden.