Tobina znepokojovaly přílišné fluktuace směnných kurzů. Tvrdil, že zdaněním krátkodobých pohybů peněz v různých měnách a mimo tyto měny by se zbrzdila spekulace a vytvořil by se manévrovací prostor pro řízení domácí makroekonomiky. Myšlenka se od té doby stala miláčkem široké škály nevládních organizací a nátlakových skupin, které v ní spatřují dvojí požehnání, neboť by usměrnila finančnictví a vynesla pořádnou sumu příjmů na hýčkané účely – zahraniční pomoc, vakcinaci, zelené technologie a tak dále. Osvojili si ji rovněž někteří francouzští (předvídatelně!) a jiní lídři z kontinentální Evropy. Avšak dokud se o této myšlence nezmínil Turner, nenašli byste jediného významného činitele tvorby politik ve Spojených státech či Velké Británii, dvou předních světových centrech globálního finančnictví, který by pro ni našel vlídné slovo.
Tobin’s Sorge galt den übermäßigen Schwankungen der Wechselkurse. Er argumentierte, dass die Besteuerung kurzfristiger Geldbewegungen in andere und aus anderen Währungen der Spekulation Einhalt bieten und etwas Spielraum für ein nationales makroökonomisches Management schaffen würde. Diese Idee hat sich seitdem zu einer Cause célèbre für eine breite Palette von NGOs und Interessengruppen entwickelt, die darin gleich einen zweifachen Nutzen sehen: dass der Finanzsektor aufs rechte Maß zurückgestutzt und ein Riesenbrocken Geld für ihre jeweils bevorzugte gute Sache aufgebracht werden könnte – Auslandshilfen, Impfungen, grüne Technologien, was auch immer. Zu den Befürwortern einer solchen Steuer gehören außerdem einige führende französische (vorhersehbar!) und andere kontinentaleuropäische Politiker. Doch bis Turner die Idee aufwarf, hätte man keinen einzigen bedeutenden Vertreter der USA oder Großbritanniens – den beiden führenden Finanzzentren der Welt – benennen können, der irgendetwas Positives darüber geäußert hätte.