K tomu navíc by mělo být víceleté plánování rozpočtu doprovázeno důsledným prováděním řízení, programování, vyhodnocování a kontroly. „Více peněz” bylo provázeno požadavkem více kontroly ze stran Komise. Pravděpodobně zůstane tato politická úmluva historicky jedinečnou, dokonce i když je v současné době úspěch z rozšíření v základě spojen s hospodářskou a sociální soudržností. Philip Lowe: Pamatuji se na období mezi roky 1979 až 1981, kdy jsem byl členem pracovní skupiny pod vedením Jeana Jaegera, která pracovala na řešení otázky, jak dosáhnout lepší účinnosti strukturálních nástrojů v pohledu omezení daných pro rozpočet Společenství. V té době tato skupina nemyslela tolik na velké principy politiky soudržnosti jako je solidarita, ale o tom, jak mohou být schopnosti a účinnost intervencí Společenství zlepšeny prostřednictvím „integrovaného přístupu", který by mohl přiblížit různé strukturální nástroje (EFRR, ESF, půjčky EIB apod.) službě pro regionální nebo národní cíle a umožnit zemím jako bylo Řecko mít globálně užitek z objemu investic, které by mohly mít významný makroekonomický dopad a následně hmatatelný vliv na růst. Během tohoto období bylo toto nadšení pro „schopnost a účinnost“ sdíleno mnoha ministry nan-cí členských států. Zpráva Komise, připravená pracovní skupinou, byla předložena radě ECO-FIN v roce 1984, kdy Graham a já jsme byli členy kabinetu prezidenta Gastona Thorna. Byl to tento okamžik, kdy bylo zahájeno diskutování jmenovitě o „ekonomické a sociální soudržnosti“. Oba koncepty schopnosti a soudržnosti byly od roku 1985 prosazovány Jacquesem Delorsem a umožňovaly mu hrát vedoucí roli při debatě o nové vizi pro Evropu – pravděpodobně všude s výjimkou anglosaského světa.
„Ich will mein Geld zurück!“ und „Deutschland ist nicht der Zahlmeister Europas!“ waren Teil der Landschaft, auf die Jacques Delors bei seiner Amtsübernahme stieß, und seine Antwort war, dass die Strukturfonds zu strukturpolitischen Instrumenten umgestaltet würden, die auf soziale Kohäsion abzielten. Der big bang wurde von vier wesentlichen Elementen angetrieben, von denen einige heute noch gelten. Philip Lowe: Ich kann mich daran erinnern, dass ich von 1979 bis 1981 Mitglied einer Task Force der Kommission unter der Leitung von Jean Jaeger war, die sich mit der Frage befasste, wie mit Hinblick auf die Kürzungen im gemeinschaftlichen Haushalt eine bessere Ezienz der strukturpolitischen Instrumente erzielt werden könnte. Damals dachte die Gruppe noch nicht so viel über die großen Grundsätze der Kohäsionspolitik wie Solidarität nach, sondern darüber, wie die Ezienz und Eektivität der Gemeinschaftsmaßnahmen durch einen „integrierten Ansatz“ verbessert werden könnten, einen Ansatz, der die verschiedenen strukturpolitischen Instrumente (EFRE, ESF, EIB-Darlehen usw.) in den Dienst regionaler oder nationaler Ziele stellt und Ländern wie Griechenland ermöglichen würde, aus einem Investitionspaket allgemeinen Nutzen zu ziehen, was erhebliche makroökonomische Auswirkungen und folglich greifbare Wachstumsergebnisse mit sich führen würde. Damals wurde diese Begeisterung für „Ezienz und Eektivität“ von den Finanzministerien vieler Mitgliedstaaten geteilt. Ein Bericht der Kommission, der von der Task Force ausgearbeitet wurde, wurde 1984 dem ECOFIN-Rat vorgelegt, als Graham und ich Kabinettsmitglieder von Kommissionspräsident Gaston Thorn waren. Zu dieser Zeit wurde dann auch das erste Mal explizit über „wirtschaftliche und soziale Kohäsion“ diskutiert. Die beiden Be-grie Ezienz und Kohäsion wurden von Jacques Delors 1985 aufgeworfen. Mit ihnen konnte er die Debatte über eine neue Vision für Europa dominieren – vielleicht überall, außer in der angelsächsischen Welt.