Zastánci tohoto přístupu poukazují v prvé řadě na existenci určitých zásadních celosvětových veřejných statků, přičemž nejsamozřejmějším příkladem je klima. Pojem veřejných statků z definice znamená úkol pro kolektivní snažení. Z paradigmatu globálních veřejných statků také plyne určitá souměřitelnost, ne-li uniformita způsobu, jímž reagujeme na rozličné celosvětové výzvy vyžadující kolektivní činnost. Američané toto očekávání souměřitelnosti obvykle pociťují jako dusivé, kdežto pro Evropany je uklidňující a osvobozující. (Rozvojový svět se této debaty velkou měrou neúčastní, kromě význačných výjimek, které se projevují rozhorlením nad nespravedlností vrostlou do statu quo, okořeněným obstrukční politikou.) Tak jako u mnoha jiných zásadních otázek je nepravděpodobné, že by se napětí mezi těmito dvěma přístupy jednou provždy rozřešilo.
Aus Sicht der Befürworter dieses Ansatzes gibt es zunächst einmal gewisse lebensnotwendige, globale öffentliche Güter, von denen das Klima das offensichtlichste Beispiel wäre. Per definitionem erfordern öffentliche Güter kollektive Maßnahmen zur Lösung des Problems. Das Paradigma der globalen öffentlichen Güter setzt auch voraus, dass wir mit angemessenen wenn nicht sogar einheitlichen kollektiven Maßnahmen auf die verschiedenen globalen Herausforderungen reagieren. US-Amerikaner neigen dazu, sich durch diesen Anspruch der Angemessenheit eingeengt zu fühlen, während sich Europäer bestätigt und befreit fühlen. (Die Entwicklungsländer sind in dieser Debatte größtenteils abwesend, mit bemerkenswerten Ausnahmen, die sich in der Verärgerung über die dem Status Quo innewohnende Ungerechtigkeit, gepaart mit Verschleppungstaktiken äußern). Wie viele andere Kardinalfragen kann die Spannung zwischen diesen Ansätzen wahrscheinlich nicht vollständig aufgelöst werden.