Američané sice zjišťují, že jejich (staří) evropští spojenci jsou méně ohební než dřív, ale mohou alespoň spoléhat na neexistenci jakékoli seriózní alternativy k tomu, čím by se NATO mělo stát anebo co by mělo dělat. Evropané se zase nadále mohou vyhýbat zodpovědnosti za svou vlastní bezpečnost a jako náhražku seriózních strategických úvah vzývat katechismus „NATO, úhelný kámen naší bezpečnosti“. Oba teď ale chování toho druhého nelibě nesou. Američané vidí, že Evropané zkoušejí jejich trpělivost, neboť s radami a kritikou se nežinýrují, ale vzít na sebe rizika se zdráhají. Kosovská zkušenost s „válkou skrze komisi“ navíc USA naučila nedůvěřovat NATO jako místu, odkud se operace řídí, a Afghánistán teď zdůrazňuje meze organizace jako mechanismu k zajišťování příspěvků v podobě jednotek.
Die Amerikaner finden ihre (alten) europäischen Verbündeten u. U. weniger fügsam als zuvor – doch können sie sich zumindest darauf verlassen, dass es keine ernsthafte Alternativen für das, was die NATO werden oder tun sollte, geben wird. Die Europäer können weiterhin der Verantwortung für ihre eigene Sicherheit aus dem Weg gehen und sich auf den Katechismus der „NATO, der Eckpfeiler unserer Sicherheit“ als Ersatz für ernsthafte strategische Überlegungen berufen. Doch ärgert sich nun jeder über das Verhalten des anderen. Die Amerikaner finden, dass ihre Geduld von den Europäern auf die Probe gestellt wird, die freimütig Ratschläge und Kritik äußern, aber ungern Risiken tragen. Darüber hinaus lernten die USA aus den Erfahrungen eines von Ausschüssen geführten Kriegs (war by committee) im Kosovo der NATO als Gremium zur Einsatzleitung zu misstrauen, und nun hebt Afghanistan die Grenzen der Organisation als Mechanismus zur Generierung von Streitkräften hervor.