Alokační mechanismy se sice zlepšily, ale přesun většiny infrastruktury do soukromých rukou znesnadnil plánování na velmi dlouhou dobu – půl století a déle – a přebírání rizik, která jsou velkým projektům vlastní. Kratší časové obzory soukromých investorů oproti veřejnému sektoru vytvářejí „prokletí ucházejícího stavu“, neboť pobídky jsou vychýleny ve prospěch udržování infrastruktury a nepřejí jejímu nahrazování a modernizaci. Moderní infrastrukturní politika se bude muset vypořádat se dvěma zásadními otázkami. První je, kdo bude výstavbu infrastruktury platit. Financování centrální vládou z daňových příjmů může být nespravedlivé k těm, kdo takovou infrastrukturu nikdy nevyužijí nebo z ní nemají přímý prospěch, protože žijí v jiné oblasti. Měly by náklady v takovém případě hradit místní samosprávy nebo by se projekty měly financovat prostřednictvím partnerství veřejného a soukromého sektoru a uživatelům účtovat mýtné? Každé řešení vyžaduje pečlivé posouzení rovnováhy kladů a záporů a priorit veřejné politiky. Druhá otázka se týká toho, kde novou infrastrukturu budovat.
Während sich die Allokationsmechanismen verbessert haben, erschwert die Übergabe des größten Teils der Infrastruktur in private Hände eine sehr langfristige Planung (für ein halbes Jahrhundert oder länger) sowie die Übernahme der Großprojekten innewohnenden Risiken. Der im Vergleich zum öffentlichen Sektor kürzere Zeithorizont privater Investoren hat zum „Fluch der hinreichenden Qualität“ geführt, bei dem die Anreize verstärkt auf die Wartung statt auf die Ersetzung und Verbesserung der bestehenden Infrastruktur gerichtet sind. Eine moderne Infrastrukturpolitik wird sich zwei wichtigen Fragen stellen müssen. Die erste ist, wer für den Bau der Infrastruktur bezahlen soll. Die Finanzierung durch die Zentralregierung über Steuereinnahmen könnte jenen gegenüber unfair sein, die diese Infrastruktur nie nutzen oder nicht direkt von ihr profitieren, weil sie in anderen Gegenden wohnen. Sollten in derartigen Fällen die Kommunen die Kosten übernehmen, oder sollten die Projekte durch öffentlich-private Partnerschaften finanziert werden, bei denen die Nutzer etwa durch Mautgebühren zur Kasse gebeten werden? Jede Lösung erfordert eine sorgfältige Bewertung der Vor- und Nachteile und der öffentlichen Prioritäten. Die zweite Frage betrifft Bedenken darüber, wo neue Infrastruktur gebaut werden soll.