Účetní, kteří vládní deficity počítají, se snaží politikům zabránit ve snaze obalamutit nás tak, abychom přijímali jimi nabízené požitky bez pochopení jejich budoucích nákladů. Titíž účetní nám vsak nenabízejí žádný způsob, jak posoudit, kdy jsou deficity ospravedlnitelné, a kdy nikoliv. Deficity nevyvolávají pouze bezprostřední politické otázky, ale i dotazy týkající se spravedlivého přerozdělování mezi generacemi a mezigeneračního sdílení rizik. Žádná generace by neměla být nucena přejímat zbytečná ekonomická rizika vytvořená jinou generací. Posouzení, zda ten či onen deficit bere ohled na budoucí generace, závisí na tom, jakým způsobem je vládou nastaven systém zdanění a výdajů. Zastánci deficitního hospodaření často deficity vykreslují jako nezbytný prostředek k posílení ekonomiky v době, kdy důvěra v ní vyprchává.
Finanzexperten, die die Höhe der Staatsschulden berechnen, versuchen Politiker davon abzuhalten, uns mit Leistungsversprechungen hereinzulegen, von deren zukünftigen Kosten sie keine Ahnung haben. Was uns aber diese Finanzexperten nicht mitteilen ist, wie wir beurteilen sollen, wann Defizite vertretbar sind und wann nicht. Defizite bringen nicht nur unmittelbar vorrangige politische Themen aufs Tapet, sondern auch Fragen der Verteilungsgerechtigkeit und Risikoverteilung zwischen den Generationen. Keine Generation sollte gezwungen sein, ihnen von einer anderen Generation aufgezwungene unnötige ökonomische Risiken in Kauf zu nehmen. Inwieweit Defizite zukünftige Generationen benachteiligen oder nicht, hängt vom Steuer- und Ausgabensystem des jeweiligen Staates ab. Die Befürworter von Defiziten sind der Ansicht, diese wären notwendig, um verlorenes Vertrauen in einer Volkswirtschaft wieder aufzubauen.