Je to opravdu smysluplné vysvětlení toho, proč čínští podnikatelé předávají kontrolu nad svými podniky emigrantům? Podívejme se na další země v podobné situaci. Indičtí a turečtí podnikatelé mají ve svých zemích úspěšné oděvní podniky a uzavírají kontrakty se zahraničními kupci, kteří dále prodávají jejich zboží. Zahraniční kupci jim poskytují návrhy a dokonce suroviny a domácí podnikatelé je pak dávají dohromady podle předepsaných pokynů. Pokud čínští podnikatelé opravdu nejsou méně schopní než jejich indičtí a turečtí kolegové – a to nikdo netvrdí –, není důvod, proč by čínští emigranti nemohli uzavírat kontrakty s domácími čínskými podnikateli na výrobu zboží, které půjde na export. Rozdíl je v tom, že přímé zahraniční investice nepřinášejí finančně zdecimovaným čínským podnikatelům jen obchodní příležitost, ale především finance, zatímco kontrakt vytváří jen obchodní příležitost.
Ist das eine plausible Erklärung, warum chinesische Unternehmer die Kontrolle an im Ausland lebende Chinesen abgeben? Vielleicht gibt hier ein Blick in andere Länder Aufschluss. Indische und türkische Unternehmer besitzen erfolgreiche Textilbetriebe in ihren Ländern und schliessen mit ausländischen Käufern Verträge, um ihre Ware zu verkaufen. Die ausländischen Verkäufer stellen Muster und sogar Rohmaterial zur Verfügung, während die inländischen Unternehmer sie den spezifischen Anforderungen entsprechend verarbeiten. Wenn chinesische Unternehmer nicht weniger kompetent als ihre indischen und türkischen Kollegen sind, und das sollte man voraussetzen, dann gibt es keinen Grund dafür, warum im Ausland lebende Chinesen keine Produktionsverträge für Exportgüter mit einheimischen Unternehmern schließen sollten. Der Unterschied ist, dass Direktinvestitionen im Gegensatz zu Verträgen nicht nur Geschäfte einleiten, sondern für liquiditätshungrige chinesische Unternehmer auch Finanzierungsmöglichkeiten eröffnen.