Povědomí o tom, že principy medicíny založené na důkazech by se měla řídit také zdravotnická politika, se však uchytává pomaleji. Byť v této oblasti nelze uskutečnit randomizované experimenty, zůstává možnost držet se základního pravidla medicíny založené na důkazech: opírat činnost o systematické souhrny nejkvalitnějších dostupných důkazů. Uvažme otázku, zda by státy měly financovat zdravotní péči veřejně, prostřednictvím daní, anebo soukromě, prostřednictvím zdravotního pojištění a přímých poplatků. Soukromé zdravotní pojištění se ukázalo jako nesmírně neúsporné, s vysokými administrativními výdaji za činnosti zahrnující vytváření pojistných balíčků, marketing těchto balíčků a vyhodnocování nároků.
Das Bewusstsein, dass die Prinzipien der evidenzbasierten Medizin auch als Richtlinien für die Gesundheitspolitik dienen sollten, hat sich langsamer entwickelt. Obwohl randomisierte Studien in diesem Bereich nicht machbar sind, ist es sehr wohl möglich, die oberste Regel der evidenzbasierten Medizin zu befolgen: nämlich Maßnahmen auf Grundlage systematischer Zusammenfassungen der qualitativ hochwertigsten verfügbaren Evidenz zu ergreifen. Man denke dabei an die Frage, ob Länder ihr Gesundheitswesen öffentlich, also durch Steuern, finanzieren sollen oder auf privater Basis, durch private Krankenversicherungen und Nutzergebühren. Die private Krankenversicherung hat sich dabei als höchst unwirtschaftlich erwiesen. Dies aufgrund des hohen administrativen Aufwandes für Aktivitäten wie die Entwicklung von Versicherungspaketen, der Vermarktung dieser Pakete und der Berechnung von Forderungen.