Indie zdůrazňuje, že průměrný Američan produkuje desetinásobek emisí průměrného Inda, a tvrdí, že emisní limity by se tudíž měly přidělovat podle počtu obyvatel. USA zase hájí názor, že by bylo nespravedlivé, aby břemeno nesly jejich firmy, jestliže by se energeticky náročná odvětví mohla jednoduše přestěhovat do rozvojových zemí, které své emise dosud nepotlačují. Kus pravdy mají obě strany. Studie emisních cílů, s nimiž už různé země vyslovily souhlas (v Kjótu a na Konferenci OSN o změně klimatu v Cancúnu roku 2010), nám dává možnost popsat, a dokonce vyčíslit, co se historicky považovalo za férové a rozumné. Emisní cíle mají tendenci se implicitně držet určitého vzorce, který kvantifikuje tři hlavní principy: všechny země by měly potlačovat emise, ale ty bohaté by měly akceptovat větší škrty než ty chudé; země, kde v poslední době emise strmě rostly, by měly dostat určitý čas, aby je opět snížily; a žádná země ani skupina zemí by neměla nést zátěž neúměrně velkých ekonomických nákladů.
Indien verweist darauf, dass ein durchschnittlicher Amerikaner zehn Mal so viele Emissionen produziert wie ein durchschnittlicher Inder. Man argumentiert, dass Emissionsrechte deshalb auf Grundlage der Bevölkerungszahl zugeteilt werden sollten. Die Vereinigten Staaten beharren darauf, dass es ungerecht wäre, ihren Unternehmen die Last aufzubürden, wenn energieintensive Branchen einfach in Entwicklungsländer abwandern könnten, wo Emissionen noch nicht beschränkt sind. Beide Seiten haben nicht ganz unrecht. Eine Studie zu Emissionszielen, auf die sich die Länder – in Kyoto und auf der UN-Klimakonferenz 2010 in Cancún – bereits geeinigt haben, ermöglicht uns glücklicherweise die Beschreibung und sogar Quantifizierung dessen, was in der Vergangenheit als gerecht und sinnvoll erachtet wurde. Implizit tendieren Emissionsziele einer Formel zu folgen, mit der drei wichtige Prinzipien quantifiziert werden: alle Länder müssen ihre Emissionen drosseln, aber reiche Länder sollten größere Einschnitte akzeptieren als arme Länder; Staaten, in denen die Emissionen in jüngster Zeit rapide anstiegen, sollte etwas Zeit eingeräumt werden, diesen Anstieg wieder rückgängig zu machen; und kein Land oder keine Ländergruppe sollte unter unverhältnismäßig hohen ökonomischen Kosten zu leiden haben.