Z téhož důvodu ovšem mnozí v Likudu pohlížejí na Šarona – jenž pomáhal stranu založit – jako na zrádce. Šaron dnes potřebuje institucionalizovat své reformy, i kdyby kvůli tomu musel založit novou stranu. Zadruhé, Strana práce se předvedla jako politicky zkrachovalá, když jejím jediným myslitelným lídrem byl dvaaosmdesátiletý Šimon Peres, jehož anachronický holubičí optimismus vzbuzuje posměch. To – společně s nízkou volební účastí – způsobilo, že primárky při volbě šéfa strany vyhrál Amir Perec, outsider a populista, který chce Stranu práce oživit tím, že do popředí přesune sociální a ekonomické otázky, což znamená odchod z koalice národní jednoty s Likudem. Ať už Šaron vyděšený Likud zkrotí, nebo jej opustí a založí nové centristické uskupení, zřejmě vyhraje příští volby, které vypsal na únor. Perecova strategie může přitáhnout voliče jiných stran na levici, ale Strana práce s nejvyšší pravděpodobností ztratí středové voliče (a ty, pro než je prvořadá národní bezpečnost) ve prospěch Šarona. To vše bude mít paradoxně veliký význam v principu, ale snad jen malý vliv v praxi. Vzhledem k tomu, že Šaron má silný veřejný mandát pro umírněnou politiku, Izrael bude více než kdy předtím připraven jednat s Palestinci, Sýrií a arabským světem vůbec a hledat ucelené diplomatické řešení konfliktu.
Aus diesem Grund aber wird Sharon – ein Mitbegründer des Likud-Blocks – von vielen Parteimitgliedern als Verräter gesehen. Sharon muss seine Reformen nun institutionalisieren, selbst wenn er dazu eine neue Partei gründen muss. Zweitens erwies sich die Arbeiterpartei als politisch bankrott, nachdem der 82-jährige Shimon Peres als einzig denkbarer Vorsitzender galt und ihr anachronistischer, „taubenhafter“ Optimismus zur Zielscheibe des Spotts wurde. Daher – und aufgrund niedriger Wahlbeteiligung – ging Amir Peretz als Sieger aus den Wahlen zum Parteivorsitzenden hervor. Peretz ist ein Außenseiter und Populist, der die Arbeiterpartei neu organisieren möchte, indem er soziale und wirtschaftliche Fragen in den Vordergrund stellt. Das hatte den Ausstieg aus der Koalition der nationalen Einheit mit dem Likud zur Folge. Obwohl Sharon nicht umhin können wird, eine neue Partei zu gründen, wird er die von ihm für den nächsten Februar anberaumten Wahlen wahrscheinlich gewinnen. Peretz könnte zwar mit seiner Strategie Wähler anderer Parteien für sich gewinnen, aber die Arbeiterpartei wird fast sicher auch Wähler der politischen Mitte (und solche, denen die nationale Sicherheit das Hauptanliegen ist) an Sharon verlieren. Paradoxerweise wird das theoretisch zwar von Bedeutung sein, aber womöglich kaum Auswirkungen in der Praxis haben. Nachdem Sharon mit einem starken Mandat für eine gemäßigte Politik ausgestattet ist, wird Israel mehr denn je dazu bereit sein, mit den Palästinensern, Syrien und der arabischen Welt insgesamt ein Abkommen über eine umfassende diplomatische Lösung des Konflikts zu erreichen.