Americké podniky odkládají potřebné kapitálové výdaje a vzhledem k tomu, že americká letiště a mosty jsou podle měřítek vyspělých zemí v příšerném stavu, zásadní význam mají i investice do infrastruktury. Je tedy velmi pravděpodobné, že zotavující se růst vyústí ve větší schodky běžného účtu, i když se míra úspor zlepší a domácí produkce omezí import ropy a plynu. Čína má opačný problém. Aby si zachovala růst, musí nadále investovat polovinu svého ročního HDP ve výši 9 bilionů dolarů – což v zemi, která už má zbrusu nové dálnice a letiště, není snadný úkol. Až se v průběhu příštího desetiletí bude Čína snažit vystoupat v hodnotovém řetězci do oblasti služeb a přizpůsobit se ubývajícímu počtu pracovních sil, její investiční nároky budou slábnout – a míra investic prudce klesne. Samozřejmě, sníží se i čínská míra úspor, ale japonská zkušenost od 80. let dokládá, že strmý propad investic může vyvolat rozsáhlé a vytrvalé přebytky běžného účtu, i když míra úspor klesá a měna posiluje. Ostatně silnější měna může paradoxně podporovat externí přebytky a zároveň odrazovat od investic do exportně orientovaných odvětví. Výsledkem je, že pokrizová globální ekonomika se nebude vyznačovat rovnováhou, nýbrž návratem k větším makroekonomickým nevyváženostem.
Amerikanische Firmen haben dringend notwendige Investitionen auf die lange Bank geschoben und angesichts des für ein Industrieland entsetzlichen Zustands amerikanischer Flughäfen und Brücken, sind Investitionen in die Infrastruktur von entscheidender Bedeutung. Tatsächlich ist es durchaus wahrscheinlich, dass eine Belebung des Wachstums zu größeren Leistungsbilanzdefiziten führt, auch wenn sich die Sparquote verbessert und die Öl- und Gasimporte aufgrund der inländischen Energieproduktion sinken. China hat das gegenteilige Problem. Um das Wachstum aufrechtzuerhalten, muss man die Hälfte des jährlichen BIP von 9 Billionen Dollar investieren – keine leichte Aufgabe für ein Land, das ohnehin über funkelnagelneue Autobahnen und Flughäfen verfügt. Angesichts der chinesischen Bestrebungen, die Wertschöpfungskette in Richtung Dienstleistungen zu erklimmen sowie der Anpassungen an eine schrumpfende Erwerbsbevölkerung, wird sich der chinesische Investitionsbedarf im nächsten Jahrzehnt verringern – und seine Investitionsrate dramatisch fallen. Natürlich wird auch Chinas Sparquote sinken, aber die Erfahrungen Japans seit den 1980er Jahren zeigen, wie ein drastischer Rückgang bei Investitionen zu hohen und anhaltenden Leistungsbilanzüberschüssen führen kann, auch wenn die Sparquote sinkt und die Währung aufwertet. Tatsächlich kann eine stärkere Währung paradoxerweise Zahlungsbilanzüberschüsse schüren und Investitionen in exportorientierten Branchen dämpfen. Daraus folgt, dass die Weltwirtschaft nach der Krise nicht von einem Gleichgewicht, sondern von enormen makroökonomischen Ungleichgewichten geprägt sein wird.