Jelikož z projekcí vyplývá, že v roce 2050 bude žít na zeměkouli přibližně devět miliard lidí, musí se průměrné roční emise na hlavu snížit na zhruba dvě tuny ekvivalentu CO2, aby celkové globální roční emise nepřesáhly 20 gigatun. Většina rozvinutých zemí si klade za cíl snížit do roku 2050 roční emise nejméně o 80% oproti úrovni z roku 1990. Mají-li přesvědčit rozvojové země, že cíl pro rok 2050 je důvěryhodný, musí ambiciózně a současně realisticky přistupovat k domácím politickým výzvám, jimž čelí při vytyčování a zavádění náročných cílů pro roky 2020, 2030 a 2040. Rozvojové země potřebují značnou pomoc a podporu ze strany bohatých států, aby realizovaly své plány nízkouhlíkového hospodářského růstu a adaptovaly se na dopady klimatických změn, které již jsou pro příštích několik desetiletí nevyhnutelné. Rozvinuté země by také měly poskytnout silnou podporu opatřením na zastavení odlesňování v rozvojových zemích a na snížení emisí výrazně, rychle a s rozumnými náklady. Na základě nedávných odhadů dalších požadavků rozvojového světa v důsledku klimatických změn by mu měly bohaté země poskytovat – kromě stávajících závazků zahraniční pomoci – roční finanční podporu ve výši zhruba 100 miliard dolarů na adaptaci a 100 miliard dolarů na zmírnění následků, a to až do začátku 20. let tohoto století. Druhá složka může zčásti plynout prostřednictvím trhu s uhlíkem. Bohaté země musí dát také najevo, že nízkouhlíkový růst je možný díky investicím do nových technologií, které by měly sdílet i rozvojové země, aby zesílily úsilí o zmírnění následků globálního oteplování.
Da die Berechnungen für 2050 auf eine Weltbevölkerung von etwa neun Milliarden Menschen hindeuten, müssen die jährlichen Pro-Kopf-Emissionen auf durchschnittlich etwa zwei Tonnen CO2-Äquivalent reduziert werden, wenn der globale jährliche Gesamtausstoß unter 20 Gigatonnen liegen soll. Die meisten Industrieländer streben bis 2050 eine Senkung der jährlichen Emissionen um mindestens 80 % an – gemessen am Stand von 1990. Wenn Sie die Entwicklungsländer davon überzeugen wollen, dass das Ziel für 2050 glaubwürdig ist, müssen sie sowohl ehrgeizig als auch realistisch sein, was die innenpolitischen Herausforderungen angeht, die anspruchsvollen Ziele für 2020, 2030 und 2040 anzunehmen und umzusetzen. Die Entwicklungsländer brauchen erhebliche Hilfe und Unterstützung von den reichen Nationen, um ihre Pläne für ein kohlenstoffarmes Wirtschaftswachstum umzusetzen und um sich an die Auswirkungen des Klimawandels anzupassen, die innerhalb der nächsten Jahrzehnte unausweichlich sind. Die Industrieländer sollten zudem Maßnahmen stark unterstützen, die die Abholzung in Entwicklungsländern aufhalten, und eine beträchtliche, schnelle und erschwingliche Reduzierung der Emissionen fördern. Auf der Grundlage neuerer Schätzungen zum zusätzlichen Bedarf der Entwicklungsländer aufgrund des Klimawandels sollten die reichen Länder bis Anfang der 20er Jahre des 21. Jahrhunderts jährlich finanzielle Unterstützung in Höhe von 100 Milliarden US-Dollar für die Anpassung bereitstellen und weitere 100 Milliarden Dollar für die Eindämmung – neben der bisher zugesagten Entwicklungshilfe. Einiges davon kann über den Kohlenstoffmarkt erwirtschaftet werden. Die reichen Länder müssen auch zeigen, dass ein kohlenstoffarmes Wachstum möglich ist, indem sie in neue Technologien investieren, an denen auch die Entwicklungsländer teilhaben sollten, um ihre Eindämmungsbemühungen zu verstärken.