V Indonésii jsme museli vést dělicí čáru mezi velmi chudými a téměř chudými. Nemohli jsme si dovolit zvyšovat mzdy nebo poskytovat dávky všem. Naše pomoc musela být cílená. Nejpotřebnějším jsme tedy pomohli, ale jiné občany, kteří nebyli dostatečně chudí, jsme z programu pomoci vyloučili. Bylo to tvrdé a nepopulární rozhodnutí. A konečně potřebují země v přechodovém období podporu – nejen peníze, ale i technické know-how, aby mohly zavádět vysoce komplikované reformy. Když jsem se stala indonéskou ministryní financí, měla jsem 64 000 zaměstnanců.
In Indonesien mussten wir zwischen den sehr Armen und den nicht ganz so Armen unterscheiden. Wir konnten es uns nicht erlauben, die Gehälter für alle zu erhöhen oder alle mit Subventionen zu unterstützen. Unsere Hilfe musste zielgerichtet sein. Während wir also denjenigen halfen, die unsere Hilfe am dringendsten benötigten, mussten wir andere ausschließen, die nicht arm genug waren, um beteiligt zu werden. Das war eine harte und unpopuläre Entscheidung. Schließlich brauchen Länder im Übergang Unterstützung – nicht nur Geld, sondern auch technisches Knowhow, um hoch komplexe Reformen umzusetzen. Als ich Indonesiens Finanzminister wurde, hatte ich 64.000 Mitarbeiter.