Čínské orgány se takto poprvé zavázaly na půdě OSN v roce 2015 a při dalších oficiálních příležitostech závazek zopakovaly. Splnění slibu – dnes by znamenalo zlepšit blahobyt asi 45 milionů lidí, což je zhruba ekvivalent celé populace Súdánu – si však vyžádá podstatné výdaje. Omezování chudoby podléhá podobně jako tolik důležitých snah zákonitosti ubývající návratnosti: čím víc se něčemu věnujete, tím méně je vaše úsilí produktivní. Je to jako natahovat hodinky: čím víc natáčíte, tím větší odpor vzniká v hnacím peru a tím víc energie potřebujete k otočení natahovací hřídelky o tutéž vzdálenost. Co se týče snižování chudoby, jako první z takové snahy profitují nejspíše ti, kdo jsou k takovému vzestupu nejlépe vybaveni, třeba díky původu či geografickým okolnostem. Jakmile už chudých zbývá jen nemnoho, počítáno i v milionech, je třeba očekávat, že dosáhnout k nim bude mnohem těžší. Čínská zkušenost tento jev dokonale ilustruje. Odhaduje se, že během prvních sedmi let oficiálních čínských „reforem a otevírání se“, započatých v roce 1978, se z chudoby vymanilo kolem 110 milionů lidí ročně. V dalších 15 letech – od roku 1985 do roku 2000 – tempo pokroku značně zpomalilo, neboť každý rok se nad hranici chudoby vyhouplo asi 26 milionů lidí.
Dies wurde erstmals 2015 vor den Vereinten Nationen angekündigt und dann nach und nach weiter präzisiert. Aber dieses Versprechen – das bedeuten würde, das Leben von etwa 45 Millionen Menschen zu verbessern, was etwa der Bevölkerung des Sudans entspricht – hat seinen Preis. Die Reduzierung von Armut unterliegt wie so viele andere Projekte dem Gesetz des abnehmenden Grenzertrags: Je weiter man dabei kommt, desto weniger produktiv werden die entsprechenden Bemühungen. Dies können wir damit vergleichen, eine Uhr aufzuziehen: Je stärker man sie aufzieht, desto mehr Widerstand muss man überwinden und desto mehr Energie braucht man für eine weitere Umdrehung. Bezogen auf die Armutsbekämpfung bedeutet dies, dass die Menschen, die davon als erstes profitieren, die besten Voraussetzungen dafür haben, beispielsweise in sozialer oder geographischer Hinsicht. Wenn dann nur noch wenige – oder wenige Millionen – Arme übrig sind, ist es viel schwerer, sie zu erreichen. Dieses Phänomen wird durch die chinesischen Erfahrungen klar bestätigt: Während der ersten sieben Jahre von Chinas offizieller „Reform und Öffnung“, die 1978 begann, konnten jährlich schätzungsweise 110 Millionen Menschen aus der Armut befreit werden. In den 15 Jahren darauf – von 1985 bis 2000 – verlangsamte sich dieser Fortschritt mit nur 26 Millionen Menschen im Jahr erheblich.