Skupině studentů teologie na Princeton teologickém semináři bylo řečeno, že půjdou udělat cvičné kázaní a každému bylo zadáno téma kázaní. Polovině studentů bylo jako téma zadáno podobenství o Milosrdném Samaritánovi: muže, který zastavil cizince -- aby pomohl cizinci v nouzi na kraji cesty. Druhé polovině byla zadána náhodná témata z Bible. Potom museli jeden po druhém jít do jiné budovy a přednést svoje kázání. Jak šli z jedné budovy do druhé, každý z nich procházel kolem muže, který byl předkloněný a sténal, zjevně v nouzi. Otázkou je: Zastavili se, aby pomohli? Ještě zajímavější je otázka: Hrálo nějakou roli to, zda se zamýšleli nad podobenstvím o Milosrdném Samaritánovi? Odpověd: Ne, vůbec ne. Co se ukázalo jako rozhodující pro to, zda se někdo zastavil a pomohl neznámému v nouzi bylo to, v jakém spěchu si mysleli, že jsou -- mysleli si, že jdou pozdě, nebo byli zabraní do toho, co budou říkat. A tohle si myslím, že je dilema našich životů: nevyužíváme všechny příložitosti pomoci, protože se naše pozornost ubírá špatným směrem.
Einer Gruppe Theologiestudenten am Theologischen Seminar wurde gesagt, dass sie eine Testpredigt halten sollten und alle bekamen ein Thema für die Predigt. Die Hälfte der Studenten erhielt als Thema die Parabel des barmherzigen Samariters: Der Mann, der innehielt, um dem hilfsbedürftigen Fremden am Wegesrand zu helfen. Eine Hälfte erhielt ein beliebiges Bibelthema. Dann wurde ihnen einzeln gesagt, sie sollten in ein anderes Gebäude gehen und ihre Predigt halten. Als sie vom ersten Gebäude zum zweiten gingen, liefen alle an einem Mann vorbei, der sich krümmte und stöhnte, und eindeutig Hilfe benötigte. Die Frage ist: Hielten sie an und halfen? Die interessantere Frage ist: Wirkte es sich aus, dass sie gerade über die Parabel des barmherzigen Samariters nachdachten? Antwort: Kein bisschen. Ob jemand anhielt und dem hilfsbedürftigen Fremden half, wurde tatsächlich davon bestimmt, ob sich eine Person in Eile wähnte – ob sie sich für verspätet hielten oder ob sie in dem, worüber sie sprechen wollten, versunken waren. Und dies ist, glaube ich, die Zwickmühle unserer Leben: Dass wir nicht jede Chance zur Hilfe ergreifen, weil unser Fokus in die falsche Richtung geht.