Ovšem máme velké potíže zpozorovat i ty nejmenší náznaky zlepšování konkurenceschopnosti strany nabídky. Vlády se snaží, a nejzřejmější to je právě v Německu, před svými politickými rozhodnutími utéct, a tak neustále jen hovoří o přechodu k poučené společnosti a podobných snech. A současně ustupují ze správné cesty a zastavují radikální léčby pomocí smělých fúzí či tvrdých korporativních tréninků. Žádná z těchto změn neproběhne bez jisté krize. Ale Evropa je bohatá, a z toho důvodu se ji žádná vážná krize v blízké budoucnosti netýká. V podstatě lze říci, že Evropa je se svým pomalých hospodářským růstem a stejně tak se zadlužováním se na úkor svých dětí celkem spokojená, a to právě proto, že tím udržuje mír a ten zase udrží zmatené a nerozhodné vlády u moci o něco déle. Pardon, ne o něco déle, tyto vlády budou dozajista moci hrát stejnou hru ještě celé příští desetiletí.
Allerdings ist auch nur der leiseste Hinweis auf eine wettbewerbsintensivere Angebotsseite kaum zu erkennen. Die Regierungen — und das ist besonders auffällig in Deutschland — suchen der Zwickmühle, in der sie sich politisch befinden, zu entkommen, indem sie vom Übergang zur Lerngesellschaft reden oder von ähnlichen Traumgebilden. Gleichzeitig gehen sie freilich dazu über, Radikalkuren, die sich aus aggressiven Fusionen und radikalen betrieblichen Reformen ergeben könnten, abzuwürgen. Nichts von all dem wird sich ohne eine Krise ändern. Aber Europa ist reich, und aus diesem Grund wird es sobald keine Krise erleben. Im Grunde ist Europa zufrieden mit geringem Wachstum und der immer größeren Schuldenlast für die Enkel, weil eben dadurch der politische Friede gewahrt wird und weil es ratlose und unentschlossene Regierungen noch ein bißchen länger an der Macht hält. Eigentlich aber nicht nur ein bißchen länger, mit Sicherheit können sie dieses Spiel noch ein weiteres Jahrzehnt betreiben.