Platí, že státy a´Komise mohou o´navrhovaných vhodných opatřeních diskutovat, řízení o´prošetření existující podpory je však ukončeno rozhodnutím napadnutelným žalobou až tehdy, když Komise rozhodne, že akceptuje závazky státu jakožto závazky, které představují uspokojivou odpověď na výtky, které Komise vznesla. Ve svém rozsudku ze dne 9.´června 2009, NDSHT v.Komise (T-152/06, dosud nezveřejněný, probíhá řízení o´kasačním opravném prostředku) Tribunál rozhodl, že povinnost Komise přijmout rozhodnutí jako odpověď na stížnost se týká pouze hypotézy upravené v´článku 13 nařízení č.´659/199916. Článek 20 odst.´2 druhá věta téhož nařízení stanoví, že Komise se může omezit na písemné informování stěžovatele o´tom, že neexistuje dostatečný základ k´vyjádření se k´případu. Tak je tomu zejména v´případě, kdy nelze použít článek 13 tohoto nařízení, protože se stížnost netýká protiprávní podpory, ale vztahuje se ve skutečnosti k´existující podpoře. Z´výlučné iniciativy Komise v´oblasti existujících podpor vyplývá, že stěžovatel nemůže Komisi prostřednictvím své stížnosti přinutit, aby posoudila slučitelnost existující podpory. Pokud má Komise po prvním hodnocení za to, že se stížnost netýká protiprávní podpory, ale podpory existující, nemá povinnost přijmout rozhodnutí ve smyslu článku 4 nařízení č.´659/1999 určené dotyčnému členskému státu a´nemůže být nucena zahájit řízení podle čl.´88 odst.´1´ES. Proto dopis, který kvalikuje podporu oznámenou ve stížnosti jako existující podporu, nevykazuje vlastnosti rozhodnutí se závaznými právními účinky, které by se mohly dotknout zájmů žalobkyně.
Das Gericht hat seine Schlussfolgerung, dass die Kommission bei der Ausübung ihres Ermessens keinen Fehler beging, als sie die Art des Verstoßes als besonders schwer einstufte, u. a. damit begründet, dass dieser Verstoß seiner Art nach als besonders schwer anzusehen war angesichts der stark verschleiernden Modalitäten, unter denen das Vergütungssystem bis 2003 aufrechterhalten wurde, und zwar in einem Kontext, in dem die vorangegangene Praxis der Kommission und die ständige Rechtsprechung zu Parallelimporten insbesondere im Kraftfahrzeugsektor deutliche Warnungen vor der Rechtswidrigkeit eines derartigen Systems darstellten. Es hat zudem betont, dass die Klägerinnen einem großen Industriekonzern angehören, der auf dem relevanten Markt einen bedeutenden Platz einnimmt, und dass sie über Rechtsabteilungen verfügten, die die wettbewerbswidrige Natur der in Frage stehenden Verhaltensweisen sehr wohl ermessen konnten. Zum anderen hat das Gericht zu den konkreten Auswirkungen des Verstoßes auf den Markt ausgeführt, dass die Kommission die Rolle, die die Entwicklung der Preisunterschiede beim Rückgang der Ausfuhren spielte, nicht hinreichend beachtet hatte. Daher hat es in Wahrnehmung seiner Befugnis zu unbeschränkter Nachprüfung entschieden, dass die Geldbuße nach Maßgabe der Schwere des Verstoßes um 10 % herabzusetzen ist. Im Urteil vom 30. April 2009, Nintendo und Nintendo of Europe/Kommission (T-13/03, noch nicht veröentlicht), hat das Gericht anerkannt, dass, da es sich um eine Gesamtheit von Vereinbarungen und abgestimmten Verhaltensweisen vertikaler Art handelte, die eine Beschränkung der Parallelexporte von Spielkonsolen und -kassetten bezweckten und bewirkten, die jeweiligen Anteile der Parteien an dem Vertrieb der fraglichen Erzeugnisse repräsentativ für das jeweilige Gewicht des einzelnen Unternehmens im streitigen Vertriebssystem waren. Es hat daher entschieden, dass sich die Kommission für die dierenzierende Behandlung, die sie im Rahmen der Festsetzung der Grundbeträge der Geldbußen vornahm, zu Recht auf diese Anteile bezogen hatte.