Dvě věci, které mě znepokojují nejvíc, jsou možnost, že nedokážeme shromáždit dostatek prostředků potřebných k úhradě zdravotních a rozvojových projektů a že se nám nepodaří sjednotit se kolem jasných cílů zaměřených na pomoc nejchudším. Dobrou zprávou je, že ekonomiky mnoha rozvojových zemí rostou a dávají jim možnost uvolňovat více prostředků na pomoc svým nejchudším. Například závislost Indie na cizí pomoci klesá a nakonec ji nebude potřebovat. Některé země, třeba Spojené království, Norsko, Švédsko, Jižní Korea a Austrálie, své rozpočty zahraniční pomoci posilují; jiné, dokonce i tradičně štědré země jako Japonsko a Nizozemsko, rozpočty snížily. Směřování mnoha zemí, včetně Spojených států, Francie, Německa a Kanady, je nejasné.
Dabei betrachte ich vor allem zwei Herausforderungen mit großer Sorge: Werden wir ausreichende Mittel zur Finanzierung von Gesundheits- und Entwicklungsprojekten aufbringen können? Wird es uns gelingen, klare Ziele bei der Hilfe für die Ärmsten zu formulieren und sie gemeinsam zu verfolgen? Erfreulich ist, dass viele Entwicklungsländer steigende Wachstumsraten verzeichnen und sie dadurch für die Unterstützung ihrer armen Bevölkerungsgruppen mehr Ressourcen einsetzen können. So ist etwa Indien inzwischen weniger abhängig von äußerer Hilfe und wird letztlich ohne sie auskommen. Einige Länder wie Großbritannien, Norwegen, Schweden, Südkorea und Australien erhöhen ihre Entwicklungshilfe-Etats; andere, traditionell großzügige Geberländer wie Japan und die Niederlande haben sie reduziert. Es ist unklar, welche Richtung viele andere Länder wie die USA, Frankreich, Deutschland und Kanada einschlagen werden.