Proč by měl existovat jakýkoliv důvod k nadějím, zejména ve světle faktu, že americká ekologická politika stojí na nerealistickém přesvědčení, že relativně malé dotace do nových energetických technologií mohou nahradit daňové a cenové pobídky producentů a spotřebitelů? Skutečnost je taková, že ropná skvrna BP je na nejlepší cestě stát se politickým bodem zvratu s historickými proporcemi. Pokud letní hurikány zaženou obrovská množství ropy na floridské pláže a na východní pobřeží, vyvolá to takovou politickou explozi, že reakce na finanční krizi se proti tomu bude jevit jako tlumená. Hněv kypí zejména mezi mladými lidmi. Lidé ve věku dvaceti až třiceti let už jsou pod tlakem v důsledku mimořádně vysoké míry nezaměstnanosti a pomalu si začínají uvědomovat, že růstový model jejich země – o účasti na němž sní – je ve skutečnosti naprosto neudržitelný, ať už jim političtí představitelé tvrdí cokoliv. Zatím se to možná projevuje jen ve formě černého humoru (v New Orleansu se například ptá číšník hostů, zda si přejí krevety olovnaté, nebo bezolovnaté). Exploze se však blíží. Mohl by probuzený vztek voličů opětovně rozdmýchat zájem o uhlíkovou daň?
Warum sollte es Grund zur Hoffnung geben? Vor allem zumal die US-Umweltpolitik auf dem unrealistischen Glauben beruht, relativ geringe Subventionen in neue Energietechnologien könnten steuerliche Preisanreize für Produzenten und Verbraucher ersetzen. Tatsache ist, dass die BP-Ölpest kurz davor steht, die Politik in historischem Ausmaß zu beeinflussen. Wenn die Sommerwirbelstürme riesige Mengen an Öl an die Strände Floridas und die Ostküste spülen, wird die anschließende politische Explosion die Reaktion auf die Finanzkrise gedämpft erscheinen lassen. Wut macht sich besonders unter den jungen Leuten breit. Die bereits durch die außerordentlich hohen Arbeitslosenzahlen gestressten Mittzwanziger werden sich nun plötzlich der Tatsache bewusst, dass das Wachstumsmodell ihres Landes – an dem sie träumten teilzuhaben – in Wahrheit völlig untragbar ist, egal, was ihnen ihre Politiker erzählen. Im Augenblick ist es vielleicht nur schwarzer Humor (z. B. der Kellner in New Orleans, der die Gäste fragt, ob sie ihre Shrimps verbleit oder bleifrei wünschen). Aber der große Knall kommt. Könnte ein Wiedererwachen der Wählerwut genau das Richtige sein, um das Interesse an einer CO2-Steuer neu zu entfachen?