Nebo jim jde o zónu volného obchodu založenou na jisté formě mezivládního uspořádání? S blížícím se megarozšířením se naléhavost těchto otázek prohloubila, částečně kvůli prostému významu počtu nových členů, ale zvláště proto, že přistupující středoevropské země jsou v podstatě nováčky v procesu učení se integraci, jímž současní členové procházejí už 50 let. Tento proces učení byl navíc výrazně pokřivený. Roku 1950, kdy se EU zrodila, bylo politické dilema poměrně jednoduché. Jeho řešení taktéž: velké členské státy - Francie, Německo a Itálie - souhlasily s některými prvky společného rozhodování, protože byly přesvědčeny, že jsou stále nezávislými národními státy. Tři malé členské státy Beneluxu - Nizozemsko, Belgie a Lucembursko - přijaly společné rozhodování, neboť věřily, že tím nejvíce prospějí svým národním zájmům. Po celá léta neopustily - logicky, ač paradoxně - přesvědčení, že malé země své zájmy nejlépe ochrání tehdy, když se podrobí logice většinového hlasování. Deset nových členů EU tuto historii s Nizozemskem, Belgií a Lucemburskem nesdílí.
Oder lieber eine Freihandelszone auf der Basis irgendwelcher zwischenstaatlicher Abkommen? Mit der bevorstehenden Megaerweiterung wurden diese Fragen akut. Teilweise aufgrund des schieren Stimmengewichts der neuen Mitglieder, aber in erster Linie vor allem deshalb, weil den mitteleuropäischen Beitrittsländern der Lernprozess der Integration fremd ist, den die bestehenden Mitglieder in den letzten 50 Jahren durchlaufen haben. Außerdem wurde dieser Lernprozess ernsthaft beschädigt. Als die EU im Jahre 1950 ins Leben gerufen wurde, war das politische Dilemma vergleichsweise simpel - und so auch seine Lösung: Die größeren Mitgliedsstaaten - Frankreich, Deutschland und Italien - akzeptierten in manchen Bereichen eine gemeinsame Entscheidungsfindung, weil sie glaubten, weiterhin unabhängige Nationalstaaten zu sein. Die drei kleinen Benelux-Mitgliedsstaaten - die Niederlande, Belgien und Luxemburg - akzeptierten eine gemeinsame Entscheidungsfindung, weil sie glaubten, dadurch ihre nationalen Interessen bestmöglich zu vertreten. Über die Jahre hingen sie der folgerichtigen, aber paradoxen Überzeugung an, dass die Interessen kleiner Länder am besten gewahrt bleiben, wenn man sich der Logik von Mehrheitsbeschlüssen unterwirft. Die 10 neuen EU-Mitglieder haben eine andere Geschichte als die Niederlande, Belgien und Luxemburg.