Přitom zjistil, že lidé, kteří byli požádáni o morální úsudek týkající se „osobních“ přestupků typu postrčení neznámého člověka z můstku, vykazovali zvýšenou aktivitu v mozkových oblastech souvisejících s emocemi. U lidí požádaných o úsudek ve věci relativně „neosobního“ zásahu typu přehození výhybky tomu tak nebylo. I ona menšina subjektů, jež zvažovala možnost, že by bylo správné shodit neznámého člověka z můstku, navíc k tomuto úsudku dospěla za delší dobu než lidé, kteří prohlásili, že by něco takového správné nebylo. Proč se náš úsudek a naše emoce takovým způsobem odlišují? Lidské bytosti – i naši předkové z řad primátů – žili po většinu evolučních dějin v malých skupinách, v nichž se násilí dalo páchat pouze zblízka a osobní formou: bitím, postrkováním, škrcením nebo používáním kyje či kamene.
Greene fand heraus, dass Menschen, die ein moralisches Urteil über ein „persönliches“ Vergehen fällen sollten, wie beispielsweise eine Person von einer Brücke zu stoßen, eine erhöhte Aktivität in Hirnarealen zeigten, die mit Emotionen in Verbindung stehen. Das war bei Menschen, die ein Urteil über relativ „unpersönliches“ Vergehen, wie das Umstellen einer Weiche, zu fällen hatten, nicht der Fall. Überdies brauchten die wenigen Versuchspersonen, die sich dafür entschieden, den Mann von der Fußgängerbrücke zu stoßen, für ihre Entscheidung länger, als diejenigen, die meinten, das wäre falsch. Warum sind nun unsere Urteile und unsere Emotionen so unterschiedlich? Während unserer evolutionären Geschichte lebten wir Menschen – und unsere Primaten-Vorfahren – die längste Zeit in kleinen Gruppen zusammen, in denen Gewalt nur in einer sehr nahen und persönlichen Art durch Schlagen mit einer Keule oder einem Stein, Schubsen und Würgen ausgeübt werden konnte.