Abélardovi se přisuzuje zavedení teologie coby kritické discipliny v křesťanství. Přesto tak učinil tím, že vedle sebe kladl vzájemně si odporující citace vytržené z kontextu, na nichž dokazoval, že ani Bible, ani církevní otcové nemluví jednotným hlasem a že čtenář se musí rozhodovat sám. Obdobně platí, že o Galileovi teď už víme, že při svých proslulých fyzikálních pokusech spáchal to, co dnes nazýváme „vědeckým podvodem“. Pokud experimenty vůbec provedl, velice pravděpodobně nepřinesly ony úhledné výsledky, jimiž zaútočil na své protivníky. Zola, jenž obhajoval kapitána Alfreda Dreyfuse proti obviněním z vlastizrady podníceným antisemitismem, byl zase snadno usvědčen z urážky na cti, protože pouze zpochybňoval motivy svědků, aniž by přinesl nové důkazy. Všem třem bylo později dáno za pravdu – někdy za života, jindy ne. Společná jim byla paradoxní etika typická pro všechny intelektuály: konečný zájem pravdy ospravedlňuje všechny prostředky, které jsou právě po ruce. Důvodem je to, že v konkrétním okamžiku se za pravdu zřídka považuje pravda celá.
Abaelard wird die Einführung der Theologie als kritische Disziplin im Christentum zugeschrieben. Doch tat er dies, indem er widersprüchliche Zitate aus ihrem Zusammenhang riss, nebeneinander stellte und so zeigte, dass weder die Bibel noch die Kirchenväter mit einer Stimme sprechen und dass sich die Leser selbst entscheiden müssen. Ebenso ist von Galileo bekannt, dass er in seinen berühmten physikalischen Experimenten aus heutiger Sicht „Forschungsbetrug“ beging. Wenn er sie überhaupt durchgeführt hat, lieferten sie höchstwahrscheinlich nicht die sauberen Ergebnisse, mit denen er seine Gegner angriff. Was Zola betrifft, der Kapitän Alfred Dreyfus gegen den durch Antisemitismus angeheizten Vorwurf des Staatsverrats verteidigte, konnte er leicht wegen Verleumdung verurteilt werden, da er lediglich die Motive der Zeugen in Frage stellte, ohne dabei neue Beweise anzubieten. Alle drei wurden anschließend rehabilitiert – manchmal zu Lebzeiten, manchmal nicht. Was sie verbindet, ist eine paradoxe Ethik, die allen Intellektuellen gemeinsam ist: Der Endzweck der Wahrheit rechtfertigt sämtliche Mittel, die gerade zur Verfügung stehen. Das rührt daher, dass die ganze Wahrheit selten das ist, was zu einem bestimmten Zeitpunkt als Wahrheit angesehen wird.