Tento názor je naprosto soudržný, ale naivní ve své bezvýhradné důvěře (což se projevuje například v polemickém psaní nositele Nobelovy ceny za ekonomii Paula Krugmana). V důsledku toho stanoviska antiúsporníků zastírají závažné předpoklady a rizika. Ve skutečnosti bylo vršení úvěrů na již tak vysoké dluhové zátěže na okraji eurozóny spojené se značným rizikem, zejména v době vypuknutí krize. Politická korupce, jejímž ztělesněním se staly „lítací dveře“ mezi španělskou vládou a finančním sektorem, byla endemická.
Dies ist ein in sich völlig stimmiges Gedankengebäude, aber in seiner uneingeschränkten Vertrauensseligkeit etwas naiv (beispielsweise in den polemischen Veröffentlichungen des Wirtschaftsnobelpreisträgers Paul Krugman). Daher verschleiert die Ansicht der Spargegner dahinter stehende starke Annahmen und Risiken. Hohe Schuldenberge in der europäischen Peripherie mit noch mehr Schulden bekämpfen zu wollen, wäre ein massives Glücksspiel gewesen, insbesondere während des Ausbruchs der Krise. Die politische Korruption, beispielhaft verdeutlicht durch die Drehtür zwischen der Regierung und dem Finanzsektor in Spanien, hatte enorme Ausmaße angenommen.