1984/83, jejichž provádění přesahuje datum uplynutí platnosti tohoto nařízení. Krom toho, pokud jde o smlouvy, na které se vztahuje nařízení č. 5), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1582/97 ze dne 30. července 1997 (Úř. věst. L 214, s. 27). Nařízení Komise (ES) č. 3 Smlouvy na kategorie vertikálních dohoda jednání ve vzájemné shodě (Úř. věst. L 336, s. 21; Zvl. vyd. 08/01, s. 364). Soudní dvůr podnik, který má dominantní postavení na trhu některých léčivých přípravků, odmítne vyhovět„obvyklým“ objednávkám velkoobchodníků, aby jim zabránil vyvážet tyto léčivé přípravky z členského státu do jiných členských států, zneužívá dominantní postavení. K tomuto závěru dospěl Soudní dvůr poté, co posoudil, zda v odvětví léčivých přípravků existují zvláštní okolnosti, které by mohly vyloučit zneužívající charakter uvedeného odmítnutí. Soudní dvůr měl nejprve za to, že farmaceutický podnik, který má dominantní postavení, se nemůže opírat o skutečnost, že paralelní vývozy léčivých přípravků z členského státu, kde jsou jejich ceny nižší, do jiných členských států, ve kterých jsou ceny vyšší, má pouze minimální užitek pro konečného spotřebitele.
1984/83 geschlossene Vereinbarungen gelten, deren Laufzeit über den Zeitpunkt, zudem diese Verordnung ausläuft, hinausreicht. Darüber hinaus hat er zu den unter die VerordnungNr. L 173, S. 5) in der durch die Verordnung (EG)Nr. 1582/97 der Kommission vom 30. Juli 1997 (ABl. Entwicklung und Tätigkeit 2 EG vorgesehene Nichtigkeit kraft Gesetzes einen Vertrag nur dann insgesamt berührt, wenn die mit Art. 81 Abs. Der Gerichtshof hat entschieden, dass dieWeigerung eines Pharmaunternehmens, das eine beherrschende Stellung auf dem Markt für bestimmte Arzneimittel innehat,„normale“ Bestellungen von Großhändlern auszuführen, um diese daran zu hindern, diese Arzneimittel von einemMitgliedstaat in andere Mitgliedstaaten auszuführen, einen Missbrauch dieser beherrschenden Stellung darstellt. Um zu diesem Ergebnis zu gelangen, hat der Gerichtshof geprüft, ob es im Sektor der pharmazeutischen Erzeugnisse besondere Umstände gibt, die die Missbräuchlichkeit dieserWeigerung ausschließen können. Er hat zunächst die Auffassung vertreten, dass ein Pharmaunternehmen in beherrschender Stellung sich nicht darauf berufen kann, dass Parallelexporte von Arzneimitteln aus einem Mitgliedstaat, indem die Arzneimittelpreise niedriger sind, in andere Mitgliedstaaten, in denen die Preise höher sind, für die Endverbraucher nur von äußerst geringemNutzen seien.