Když jsem se v roce 1995 účastnil Mezivládního panelu o klimatických změnách – vědecké skupině, která periodicky vyhodnocuje poznatky o globálním oteplování –, existovaly přesvědčivé důkazy, že koncentrace skleníkových plynů v atmosféře se od počátku průmyslové revoluce výrazně zvýšila, že k tomuto zvýšení významně přispěla lidská činnost a že to bude mít hluboké dopady na podnebí a hladinu moří. Jen málokdo však tehdy tušil, že například na severním pólu budou tát ledovce tak rychle, jak se dnes podle všeho děje. Někteří lidé přesto namítají, že jelikož nevíme jistě, jak zlé globální oteplování bude, měli bychom proti němu dělat jen málo nebo vůbec nic. Podle mého názoru by nás však nejistota měla dnes nutit spíše k ráznější akci než k nečinnosti. Jak říká jeden můj přítel z vědeckých kruhů: pokud jedete v autě, kterému mohou selhat brzdy, po horské silnici, blížíte se k útesu a kolem se snáší mlha, pojedete opatrněji, anebo méně opatrně? Globální oteplování je jedním z oněch vzácných případů, u nichž se vědecká komunita obává budoucího vývoje více než běžná populace. Vědci již totiž nahlédli, co může budoucnost věstit. Jak poznamenává Sternova zpráva, nejzranitelnější budou jako obvykle chudí lidé.
Als ich 1995 im Intergovernmental Panel on Climate Change (Zwischenstaatlicher Ausschuss für Klimaänderungen) saß, dem wissenschaftlichen Gremium, das die Erkenntnisse zur Erderwärmung in regelmäßigen Abständen bewertet, gab es überwältigende Hinweise dafür, dass die Konzentration von Treibhausgasen in der Atmosphäre seit den Anfängen der industriellen Revolution deutlich gestiegen war, dass menschliche Aktivitäten zu diesem Anstieg bedeutend beigetragen hatten und dass dies große Auswirkungen auf das Klima und den Meeresspiegel haben würde. Doch dachten wenige, dass z. B. das arktische Eis so schnell schmelzen würde, wie es nun der Fall zu sein scheint. Dennoch schlagen manche vor, dass wir wenig oder nichts unternehmen sollten, weil wir nicht sicher sind, wie gravierend die Erderwärmung sein wird. Meiner Meinung nach sollte uns diese Unsicherheit dazu veranlassen, jetzt entschlossener zu handeln, und nicht unentschlossener. Ein mit mir befreundeter Wissenschaftler drückt dies folgendermaßen aus: Wenn man auf einer Bergstraße in einem Auto fährt, dessen Bremsen versagen könnten, und sich einer Klippe nähert, während eine Nebelbank heraufzieht, sollte man dann vorsichtiger oder unvorsichtiger fahren? Die Erderwärmung ist einer der seltenen Fälle, bei dem die Wissenschaftler mehr Angst vor dem haben, was passieren könnte, als die breite Öffentlichkeit. Sie haben einen flüchtigen Blick auf das geworfen, was die Zukunft bringen könnte. Wie in Sterns Bericht dargelegt wird, sind die Armen wie immer am wehrlosesten.