Dav reagoval na řečníky různě. Jednoho přehnaně smířlivého vojáka lidé vybučeli. Často se však objevovalo přiznání, že v Bělorusku není všechno, jak by mělo být, a ne všichni jsou se současnou situací spokojení. Během celého shromáždění se objevovala dvě zjevně protichůdná sdělení – a tento rozpor byl patrný i při proslovu samotného Lukašenka. Nejčastěji opakovanými slovy byly mir a mirnyj („mír“ a „pokojný“), ale nejdůležitější slogan zněl: „Belarus, eto my!“ („Bělorusko, to jsme my!“). Na jedné straně se úřady zjevně obávaly občanské války a zodpovědnosti za její rozpoutání, ale na druhé straně obyčejní lidé na demonstraci sympatizovali s opozicí: přejí si normální život a bojí se násilností. A čím blíž měl daný řečník k moci, tím agresivnějším tónem hovořil.
Die Redner stießen bei der Menge auf unterschiedlichen Widerhall. Ein übertrieben beschwichtigend auftretender Soldat wurde ausgebuht. Doch gab es häufige Bestätigungen, dass in Belarus nicht alles ist, wie es sein sollte, und dass nicht alle mit der gegenwärtigen Situation zufrieden seien. Während der gesamten Kundgebung gab es zwei eindeutig konkurrierende Botschaften – ein Spagat, der deutlich wurde, als dann Lukaschenko sprach. Die am häufigsten wiederholten Worte waren mir und mirnyi (Frieden und friedlich), aber der wichtigste Slogan lautete: „Belarus’ eto my!“ („Wir sind Belarus!“). Einerseits fürchteten die Behörden eindeutig einen Bürgerkrieg und die Verantwortung dafür, diesen angefangen zu haben; andererseits gehörten die Sympathien der Normalbürger auf der Kundgebung der Opposition: Sie wünschen sich ein normalen Leben und haben Angst vor Gewalt. Je näher dran an der Macht die Redner waren, desto kriegslüsterner war ihr Ton.