Hodnota těchto účtů by kolísala s trhem, neboť by se neopírala o dávkově definovaný plán, který zaručuje dostupnost fixní sumy reálných prostředků při odchodu do penze. Jde o zvláštní argument, protože ekonomii současného stavu bere od nesprávného konce. Když existuje mnoho firem, které pracujícím nabízejí dlouhodobé dávkově definované starobní důchody, je pro vládu méně výhodné zakládat paralelní dávkově definovaný plán a od pracujících požadovat, aby se do něj zapojili. Konec konců, v takovém světě mohou jít ti, kdo si dávkově definovaných penzí vysoce cení, pracovat do firem, jež takové penze nabízejí. Největší přínosy vládního požadavku, aby se pracující také podíleli na národním systému sociálního zabezpečení, plynou těm pracujícím, kteří by si dávkově definovaných penzí měli vysoce cenit, ale nedokázali si zatím uvědomit, co jsou jejich skutečné priority. Plynou rovněž relativně chudým pracujícím, kteří nemají dostatek vyjednávací moci, aby své šéfy přiměli k nabídce penzí, které skutečně chtějí – a potřebují.
Der Wert dieser Konten würde je nach Marktsituation schwanken, aber keine garantierte und fixe Auszahlungssumme bei der Pensionierung aufgrund eines leistungsorientierten Vorsorgeplans vorsehen. Dieses Argument ist seltsam, weil es die wirtschaftlichen Aspekte der momentanen Situation umkehrt. Wenn es viele Unternehmen gibt, die ihren Mitarbeitern langfristige, leistungsorientierte Altersrentenmodelle anbieten, ergeben sich für den Staat weniger Vorteile, parallel dazu ein leistungsorientiertes Vorsorgesystem einzurichten und die Arbeitnehmer darin einzubinden. Unter derartigen Bedingungen können Arbeitnehmer, die großen Wert auf eine leistungsorientierte Vorsorge legen auch für Firmen arbeiten, die derartige Rentenmodelle anbieten. Die größten Vorteile eines zusätzlichen, verpflichtenden staatlichen Sozialversicherungssystems ergeben sich für jene Arbeitnehmer, die eine leistungsorientierte Vorsorge wirklich hochschätzen sollten, aber über ihre eigentlichen Präferenzen nicht Bescheid wissen. Außerdem betreffen sie relativ arme Arbeiter, denen es an entsprechender Verhandlungsposition mangelt, ihre Arbeitgeber dazu zu bringen, Renten anzubieten, die sie wirklich wollen – und brauchen.