Za těchto okolností může být identifikace chudých lidí nákladná, manipulovatelná, složitá a kontroverzní. Základní příjem nenavázaný na jakékoliv podmínky by mohl tento chaos do značné míry eliminovat. Otázka zní, zda si ho vlády mohou dovolit, aniž by zvýšily zátěž daňových poplatníků a podkopaly ekonomické pobídky. V Indii by odpověď mohla být kladná. Kdyby každý z 1,25 miliardy indických občanů pobíral roční základní příjem ve výši 10 000 rupií (149 dolarů) – což jsou zhruba tři čtvrtiny oficiální hranice chudoby –, pak by se celková vyplacená částka rovnala přibližně 10% HDP.
Unter diesen Umständen kann der Versuch, festzustellen, ob jemand wirklich arm ist, kostspielig, korrumpierend, kompliziert oder kontrovers sein. Durch ein bedingungsloses Grundeinkommen könnten diese Schwierigkeiten zum größten Teil vermieden werden. Die Frage ist, ob sich die Regierungen dies leisten können, ohne die Belastung der Steuerzahler zu erhöhen oder die wirtschaftlichen Anreize zu unterminieren. In Indien könnte dies zutreffen. Bekäme jeder der 1,25 Milliarden Inder ein jährliches Grundeinkommen in Höhe von 10.000 Rupien (etwa 115 Euro) – was etwa zwei Drittel der Armutsgrenze entspricht –, hätten diese Zahlungen einen Umfang von 10% des BIP.