Z fiskálního hlediska je situace podobná. Úroková prémie, kterou by trh od mladého nezávislého státu, jakým by Skotsko bylo, zákonitě vyžadoval, by se dala minimalizovat vydáváním dluhopisů v britských librách, což by investory ochránilo před dodatečným rizikem devalvace. Bez centrální banky emitující vlastní měnu by se však Skotsko zřeklo takzvaného ražebného (výnosu z operací centrální banky, z nichž má obvykle prospěch státní pokladna). A co je možná ještě důležitější, postrádalo by věřitele poslední instance schopného stabilizovat v případě krize bankovní a finanční systém. Vezmeme-li v úvahu všechny okolnosti, nezávislé Skotsko by udělalo nejlépe, kdyby od počátku emitovalo vlastní národní měnu, čímž by poskytlo Skotské národní bance možnost stanovovat úrokové sazby v souladu s domácími ekonomickými podmínkami. Díky flexibilitě směnného kurzu by tento přístup současně centrální bance umožnil vyhnout se dvojímu riziku měnových unií: podhodnocení, které vyvolává inflační tlak, a nadhodnocení vyžadující bolestné vnitřní devalvace (snižování reálných mezd).
Von einer fiskalischen Perspektive aus betrachtet ist der Fall ähnlich zwiespältig. Der Zinsbonus, den der Markt unweigerlich von einem jungen Staat wie Schottland verlangen würde, könnte niedrig gehalten werden, indem Anleihen in Sterling emittiert werden, wodurch Investoren vor zusätzlichen Abwertungsrisiken geschützt würden. Andererseits würde Schottland ohne eine eigene Notenbank mit Emissionswährung auf Geldschöpfungsgewinne verzichten (Gewinne aus Operationen einer Zentralbank, die normalerweise dem eigenen Fiskus zugutekommen). Aber vielleicht wäre noch wichtiger, es gäbe keinen Zentralbankkredit, der das Banken- und Finanzsystem in einer Krise stabilisieren könnte. Alles in allem wäre ein unabhängiges Schottland am besten beraten, wenn es von Anfang an seine eigene nationale Währung herausgäbe und der National Bank of Scotland die Befugnisse übertrüge, die Zinssätze an die wirtschaftlichen Bedingungen des Landes anzupassen. Durch die dadurch entstandene Wechselkursflexibilität würde dieser Ansatz auch die Zentralbank befähigen, den beiden Risiken einer Währungsunion zu entgehen: Unterbewertung, die Inflationsdruck erzeugt und Überbewertung, denen interne Abwertungen folgen (was wiederum die Reallöhne sinken lässt).