Je pravda, že spousta ekonomů s novým myšlením se snaží ukázat, že i tato konvenční logika volá po podstatně rozsáhlejší klimatické akci v současnosti, poněvadž náklady se často přeceňují, zatímco potenciál (byť nejistých) přínosů se naopak podceňuje. Mladí badatelé, kteří toto stanovisko prosazují, musí kráčet po neskutečně tenkém ledě, protože nemohou publikovat věci, které pokládají za svou nejlepší práci (založenou na maximálně obhajitelných předpokladech), aniž by museli demonstrovat platnost nových myšlenek na zastaralém neoklasickém modelu. Samotná struktura akademické ekonomie totiž v podstatě zaručuje, že marginální myšlení bude i nadále převládat. Nejúčinnějším způsobem, jak do akademické literatury založené na systému peer review vnášet nové myšlenky, je dodržovat pravidlo, které bychom mohli nazvat 80/20: v převážné míře se držet zavedeného scénáře, ale zároveň se snažit posouvat hranice prezentováním vždy jen jednoho předpokladu, který je předmětem pochybností. Netřeba dodávat, že tímto způsobem se celkový referenční rámec mění mimořádně obtížně, třebaže ti, kdo pomohli etablovat standardní názor, dokážou sami dohlédnout i za něj. Vezměme si případ Kennetha J. Arrowa, který v roce 1972 získal spolu s kolegy Nobelovu cenu za ekonomii, když ukázal, jak mohou marginální kroky jednotlivců vedených vlastními zájmy zlepšit společenský blahobyt. Tato průkopnická práce zpečetila rovnovážné myšlení ekonomů. Arrow však žil ještě 45 let a celý tento čas se posouval za hranice své předchozí práce.
Um es klar zu sagen: Es ist viel neues Denken darauf verwandt worden, zu zeigen, dass selbst diese konventionelle Logik jetzt deutlich mehr Klimaschutzmaßnahmen erfordern würde, weil die Kosten oft überschätzt werden, während der potenzielle (wenn auch unsichere) Nutzen unterschätzt wird. Die jungen Forscher, die diese Arbeit vorantreiben, müssen einen fast unmöglichen Drahtseilakt vollführen, denn sie können nicht veröffentlichen, was sie für ihre beste Arbeit halten (die auf den vertretbarsten Annahmen beruht), ohne sich auf das veraltete neoklassische Modell zu berufen, wenn sie die Gültigkeit neuer Ideen demonstrieren wollen. Die Struktur der akademischen Wirtschaftswissenschaften garantiert, dass marginales Denken weiterhin dominiert. Der effektivste Weg, neue Ideen in die von Experten begutachtete akademische Literatur einzubringen, besteht darin, eine Art 80/20-Regel zu befolgen: Halten Sie sich größtenteils an das etablierte Skript, aber versuchen Sie, den Rahmen zu sprengen, indem Sie eine zweifelhafte Annahme nach der anderen untersuchen. Das macht es natürlich extrem schwierig, den allgemeinen Bezugsrahmen zu verändern, selbst wenn diejenigen, die an der Etablierung der Standardansicht mitgewirkt haben, selbst weit darüber hinausschauen. Nehmen wir den Fall von Kenneth J. Arrow, der 1972 den Nobelpreis für Wirtschaftswissenschaften erhielt, weil er zeigte, wie marginale Handlungen von eigennützigen Individuen die gesellschaftliche Wohlfahrt verbessern können. Diese bahnbrechende Arbeit zementierte das Gleichgewichtsdenken der Ökonomen. Aber Arrow lebte noch weitere 45 Jahre, und er verbrachte diese Zeit damit, seine früheren Arbeiten zu überarbeiten.