Program „přímých měnových transakcí“ Evropské centrální banky představuje pro udržitelnost dluhu důležitou hráz. A bankovní unie by po svém dokončení měla zvládat riziko finanční krize a nákazy. Kvantitativní uvolňování ECB zase snížilo obavy, že vládám dojdou peníze, alespoň prozatím. Snaha zvýšit flexibilitu těchto pravidel je sice vítaná, avšak nedostatky přetrvávají, zejména vzhledem k faktu, že makroekonomické dopady změn pravidel se kvůli rizikům spojeným s implementací obtížně kvantifikují. Například není jasné, jak se vyrovnat se skutečností, že rozhodnutí větších zemí vytvářejí větší pozitivní i negativní externality než rozhodnutí jejich menších kolegů, což zakládá důvod k odlišnému přístupu k partnerům v měnové unii, kteří by si měli být rovni. Stejně tak není zřejmé, jaký dostala Evropská komise prostor k samostatnému jednání, aby tyto výsledky řešila. Především však musí být dlouhodobé fiskální vyhlídky plně ukotvené v EU i jejích členských státech.
Das System der „endgültigen Finanztransaktionen“ der EU stellt ein wichtiges Instrument für die Nachhaltigkeit der Verschuldung dar. Und wenn die Bankenunion einmal abgeschlossen ist, sollte dadurch das Risiko finanzieller Krisen und ihrer Verbreitung deutlich gemindert sein. In der Zwischenzeit wurde die Sorge, den Regierungen könnte das Geld ausgehen, zumindest zeitweise durch die quantitativen Lockerungen gelindert. Bemühungen, die Regeln flexibler zu gestalten, sind eine gute Entwicklung, aber es bleiben Mängel bestehen, insbesondere angesichts dessen, dass die makroökonomischen Auswirkungen von Regeländerungen durch die Implementierungsrisiken schwer zu bestimmen sind. Beispielsweise ist unklar, wie mit der Tatsache umgegangen werden kann, dass die Entscheidungen großer Länder größere externe Effekte nach sich ziehen als die der kleineren, sowohl in positiver als auch in negativer Hinsicht. Dies könnte zur unterschiedlichen Behandlung eigentlich gleichberechtigter Mitglieder einer Währungsunion führen. Auch wissen wir nicht, welche Handlungsspielräume die Europäische Kommission besitzt, um mit solchen Ergebnissen umzugehen. In erster Linie muss für die EU und ihre Mitgliedstaaten die Untersuchung langfristiger Haushaltsaussichten zum Standard werden.