Velkou část „nákladů" ovšem platí země chudší - ty kvůli zhoršenému životnímu prostředí přicházejí až o 8% HDP ročně a zároveň trpí ničivými důsledky pro lidské zdraví a blahobyt. Větší podíl bohatých zemí na ekologických škodách znamená, že tyto země musí nést větší zodpovědnost za řešení problému. Což znamená změnit způsob, jímž vyrábějí a spotřebovávají energii - snižováním dotací, zajišťováním odpovídajících cen a adekvátním zdaňováním ekologicky škodlivých výrobků. Zároveň to však znamená poskytovat více prostředků rozvojovým zemím na ochranu životního prostředí. Financování ekologických projektů v letech 1990 až 2000 zhruba kopírovalo vývoj celkové rozvojové pomoci: stagnovalo. Pomoc životnímu prostředí činila v průměru asi dvě miliardy dolarů za rok - což bylo mnohem méně než částka, kterou mezinárodní společenství označilo za potřebnou nejprve na summitu v Riu v roce 1992 a poté na summitu v Johannesburgu o deset let později. Z hlediska globálních priorit tato částka ostře kontrastuje s 900 miliardami dolarů, které svět v současné době každoročně vydává na vojenské výdaje.
Aber die ärmeren Länder zahlen einen Großteil der „Kosten" und verlieren durch Umweltzerstörung jährlich bis zu 8 % ihres BIP. Überdies leiden sie unter den verheerenden Auswirkungen auf die Gesundheit und das Wohlergehen der Menschen. Weil reichere Länder mehr zur Umweltzerstörung beitragen, müssen sie auch größere Verantwortung bei der Lösung der Probleme übernehmen. Das bedeutet, die Art der Produktion und des Verbrauchs von Energie zu ändern, indem man Subventionen reduziert sowie angemessene Energiepreise und eine entsprechende Besteuerung umweltschädigender Produkte sicherstellt. Überdies bedeutet es, den Entwicklungsländern mehr Ressourcen für den Umweltschutz zur Verfügung zu stellen. Zwischen 1990 und 2000 entwickelte sich die Finanzierung des Umweltschutzes in die gleiche Richtung wie die Entwicklungshilfe insgesamt: sie stagnierte. Die ökologische Hilfe belief sich auf durchschnittlich 2 Milliarden Dollar pro Jahr - ein weit geringerer Betrag als die von der internationalen Gemeinschaft 1992 auf dem ersten Gipfel in Rio und zehn Jahre später auf dem Gipfel von Johannesburg geforderte Summe. Zur Verdeutlichung der globalen Prioritäten vergleiche man diesen Betrag mit den 900 Milliarden Dollar, die man auf der Welt jährlich für militärische Zwecke ausgibt.