Kdo nahradí zastaralý režim nešíření jaderných zbraní, zajistí kolektivní obranu ve vznikajících mezinárodních epicentrech potíží a uvede do pohybu dění za mírovými rozhovory na Středním východě? Mezinárodní summit ve Washingtonu v listopadu 2008 tento problém zdůraznil. Nejbohatší země světa (skupina G7) se obrátily na rozvíjející se velmoci ve skupině G20, aby jim pomohly koordinovat reakci na celosvětové finanční zpomalení. Jestliže už pro sedm zemí bylo těžké se na něčem shodnout, jakou výzvu pak asi bude představovat budování konsenzu ve skupině 20 zemí? Uvažme jen, jak protichůdné jsou v této skupině názory na demokracii, transparentnost, přiměřenou hospodářskou roli vlády, nové provozní předpisy pro finanční trhy a obchod a to, jak nejlépe zajistit, aby Organizace spojených národů, Mezinárodní měnový fond a Světová banka spravedlivě odrážely dnešní globální rovnováhu moci. Ti, kdo se během příštích několika let obrátí v krizi o pomoc na USA, uslyší čím dál častěji slůvko ne. A není vůbec jasné, že by někdo jiný byl ochoten a schopen říkat ano.
Wer wird ein nicht mehr zeitgemäßes Regime zur Nichtverbreitung von Atomwaffen ersetzen, für kollektive Sicherheit an sich herausbildenden internationalen Brennpunkten sorgen und bei den Friedensgesprächen im Nahen Osten eine Dynamik in Gang setzen? Das internationale Gipfeltreffen in Washington im November 2008 hat das Problem verdeutlicht. Die reichsten Länder der Welt (die G7) suchten damals Hilfe bei den Schwellenmächten innerhalb der G20, um eine koordinierte Antwort auf die globale Finanzkrise zu finden. Es ist schon für sieben Länder schwierig genug, sich zu einigen – man stelle sich die Schwierigkeit vor, einen Konsens von 20 Ländern herbeizuführen. Man denke etwa an die konkurrierenden Ansichten innerhalb dieser Gruppe zu Themen wie Demokratie, Transparenz, der angemessenen wirtschaftlichen Rolle des Staates, neuen Verkehrsregeln für die Finanzmärkte und den Handel sowie der Frage, wie sich am besten gewährleisten lässt, dass die Vereinten Nationen, der Internationale Währungsfonds und die Weltbank das heutige globale Gleichgewicht der Kräfte in fairer Weise widerspiegeln. In den nächsten Jahren werden jene, die in Krisensituationen die USA um Hilfe bitten, mit zunehmender Wahrscheinlichkeit ein Nein zur Antwort bekommen. Und es ist alles andere als sicher, dass irgendjemand sonst bereit und in der Lage sein wird, ja zu sagen.