Jen o málo těžší – a v Rusku, jež během posledního tisíciletí nepoznalo nic než diktaturu, to platí dvojnásob – je vědět, komu moc předat. Když Boris Jelcin 31. prosince loňského roku oznámil svou rezignaci, uspěl podle všeho v obou směrech a zajistil si tak nejen osobní bezpečnost, ale také své místo v dějinách a v rodící se ruské demokracii. Jelcin nebyl pouze ten, kdo spasil Rusko, když chtěli roku 1991 komunističtí pučisté zvrátit běh času a negovat léta Gorbačovovy perestrojky a glasnosti. Během devíti kalných let, které následovaly, Jelcin totiž navíc stvořil jakési nové Rusko, více méně k obrazu svému: nepředvídatelné, svévolné, nicméně plné slibů. Díky Jelcinovu odchodu má nyní úřadující prezident a Jelcinův vyvolený následník Vladimir Putin největší šanci zvítězit v nadcházejících prezidentských volbách, plánovaných na březen roku 2000. Stíny kremelských carů a komisařů starých dob? Byl to sice manévr jako vystřižený ze staré školy komunistické politiky, ovšem tvrdit, že Jelcin je jedním z nich, by bylo přinejmenším nespravedlivé. S nadcházejícími prezidentskými volbami se Moskvou šířily všelijaké fámy; jeden britský premiér to kdysi nazval “krmením v zoo”. Svým odchodem Jelcin rázně ukončil zvěsti o tom, že se za každou cenu bude chtít držet moci, a zaslouží si za to pochvalu.
Die zweitschwierigste – vor allem in einem Land wie Rußland, das tausend Jahre lang nur Diktatur erlebt hat –, wem er die Macht übertragen soll. Boris Jelzin hat sich mit seiner Rücktrittserklärung vom 31. Dezember 1999 beiden Problemen gewachsen gezeigt. Er sorgte damit nicht nur für seine eigene persönliche Sicherheit, sondern reservierte sich auch einen Platz in der Geschichte Rußlands und dessen junger Demokratie. Jelzin war nicht nur der Mann, der Rußland 1991 vor dem Staatsstreich einiger kommunistischer Hardliner rettete, die die Uhr hinter Michail Gorbatschows Perestroika und Glasnost zurückdrehen wollten. Er war auch der Macher, der in den vergangenen neun trüben Jahren ein neues Rußland schuf, das in weiten Teilen seine eigene Wesensart widerspiegelt: unvorhersehbar, unberechenbar und voller Überraschungen. Mit seinem vorzeitigen Abgang verschaffte Jelzin seinem handverlesenen Nachfolger, dem geschäftsführenden Präsidenten Wladimir Putin, die besten Chancen, die Präsidentschaftswahlen im kommenden März für sich zu entscheiden. Der raffinierte Schachzug mag an das Politikgebahren sowjetischer Volkskommissare erinnern, doch so groß die Versuchung ist, Jelzins Kalkül als zaristische oder kommunistische Selbstherrlichkeit zu verspotten, so unfair wäre es, dieser Versuchung nachzugeben. Moskau hatte sich angesichts der im Sommer ins Haus stehenden Präsidentschaftswahlen in eine wahre Gerüchteküche verwandelt: Es war „Fütterungszeit im Zoo“, wie sich ein britischer Premierminister einmal ausdrückte. Mit seinem Rücktritt bereitete Jelzin der Flüsterkampagne ein Ende, er werde – komme, was da wolle – an der Macht bleiben, und dafür verdient er eher Beifall als Spott.