V případě reálné globální integrace lze totiž snadno označit pachatele a oběti; u finanční integrace tomu tak není. Vezměme si volný obchod. Ačkoliv je celkově přínosný, jeho nepříznivé distribuční efekty jsou nepopiratelné a lze snadno říci, kdo na něm tratí (například občané rozvinutých států zaměstnaní v průmyslových oborech s nižší přidanou hodnotou, jako je ocelářství) a kdo způsobuje ostatním škody (rozvojové země, které dokážou vyrábět a exportovat příslušné zboží levněji). Poškozených je možná menšina, ale mohou se spojit, zesílit svůj hlas a maximalizovat svou vyjednávací sílu, zvláště pokud jsou zeměpisně koncentrovaní. A protože mají jasný cíl, nabývá jejich rozhořčení na intenzitě a legitimitě.
Was die realwirtschaftliche globale Integration angeht, so ist es einfach, Täter und Opfer zu identifizieren; bei der Finanzintegration ist das anders. Man denke etwa an den Freihandel. Während er insgesamt mehr Vorteile als Nachteile hat, sind seine negativen Verteilungseffekte unbestreitbar, und es ist einfach, zu sagen, wer dabei leidet (z. B. in den hochentwickelten Ländern Arbeitnehmer in Branchen mit geringer Wertschöpfung wie etwa der Stahlindustrie) und wer des Schaden verursacht (Entwicklungsländer, die die entsprechenden Waren preiswerter herstellen und exportieren können). Die Verlierer mögen in der Minderheit sein, aber sie können sich zusammentun, um ihrer Stimme mehr Gewicht zu geben und ihre Verhandlungsmacht zu steigern, insbesondere wenn sie geografisch konzentriert sind. Mit einem klaren Ziel erwirbt ihre Wut Kraft und Legitimität.