Až v polovině srpna Fed naznačila, že ke snížení úrokových sazeb by mohlo dojít. Neformální a neoficiální důvody její nečinnosti, které prosákly ven z úřadu, se dají rozdělit do dvou částí. Podle prvních důvodů byly úrokové sazby už tak nízko, že další snižování by stejně každý chápal jen jako krátkodobé. Proto by mělo jen malý dopad na dlouhodobé úrokové sazby, které jsou tím skutečným tahounem podnikatelských investic. Podle druhé teze byly krátkodobé úrokové sazby tak nízké, že další snižování by vyděsilo finanční trhy: i kdyby si prý Fed myslela, že ji podmínky ke snížení opravňují, podniky by zareagovaly nikoli zvýšením investic, nýbrž jejich snižováním. Centrální banka nakonec usoudila, že je víceméně (ne-li naprosto) bezmocná. Udělala maximum, a nástroje měnové politiky už ztratily vliv na určování úrovně ekonomické aktivity. V roce 2002 se tak Spojené státy dostaly do pasti, do níž už dříve padlo Japonsko a které ekonomové už šedesát pět let říkají past likvidity: tedy situace, kdy krátkodobé nominální úrokové sazby, jež má centrální banka pod kontrolou, jsou tak nízko a tak volně spojené s úrovní úhrnné poptávky, že jejich další snižování nemá na boj s recesí žádný vliv.
Erst Mitte August deutete die FED an, dass die Zinssätze gesenkt werden könnten. Die offiziell und inoffiziell von der FED ausgestreuten Gründe ihrer Untätigkeit hatten zwei Seiten. 1. Die Zinssätze für Kurzzeitgelder seien schon so niedrig, dass jede weitere Senkung nur als vorübergehend angesehen werden würde. Sie hätten daher wenig Einfluss auf die Zinsraten für Langzeitgelder, die eigentlich die Geschäftsinvestitionen voranbringen. 2. lägen die Zinssätze für Kurzzeitgelder schon so niedrig, dass weitere Zinssenkungen nur die Finanzmärkte verunsichern würden. Wenn sogar die FED meinte, die Zustände verlangten weitere Zinssenkungen - so das Argument - dann würden die Firmen darauf nicht mit höheren Investitionen reagieren, sondern diese eher noch weiter drosseln. Die Einschätzung der FED schien darauf hinauszulaufen, dass sie weitgehend (wenn nicht gar vollkommen) machtlos sei. Sie hatte alles versucht, was in ihrer Macht stand, doch die Hebel der Finanzpolitik griffen nicht mehr so stark ineinander, dass sie den Grad der wirtschaftlichen Aktivität bestimmen konnten. Auf diese Weise folgten die USA im Jahr 2002 Japan in das, was die Ökonomen seit 65 Jahren eine Liquiditätsfalle nannten: nämlich eine Situation, in der die nominellen Zinsen für Kurzeitgelder, welche die Zentralbank festlegen konnte, so niedrig und so locker mit dem Niveau der Gesamtnachfrage verknüpft waren, dass sich weitere Zinssenkungen im Kampf gegen die Rezession als unwirksam erwiesen.