Druhá možnost, všeobecná dostupnost, by vyžadovala bezprecedentní míru sociální pomoci chudým a mimořádně těžká rozhodnutí ohledně toho, co vlastně dotovat. Měsíční iluze Jen málo lidí by něco namítalo proti tvrzení, že Měsíc je krásnější a více okouzlující, pokud se nachází blízko u obzoru, kdy se navíc jeví bližší a větší, než když stojí vysoko na obloze. Je to však jen iluze - přesněji řečeno „měsíční iluze": vzdálenost, kterou světlo odražené od Měsíce urazí k oku pozorovatele, zůstává bez ohledu na elevaci Měsíce v zásadě stejná. Podobnou iluzi pak pozorujeme u zapadajícího Slunce a u vzdáleností mezi hvězdnými body při různých elevacích. Měsíční iluze však není jen úchvatnou podívanou; shodou okolností rovněž představuje zřejmě nejstarší nevyřešený problém vědy. Odkazy na tento jev lze nalézt už na hliněných tabulkách z královské knihovny v Ninive a v Babylonu, které se datují do šestého století před Kristem, a také ve sbírce čínských legend připisované filozofovi Lao-c´, jež spadá do pátého století před Kristem. Rovněž mnoho nejvýznamnějších vědců a matematiků v dějinách tento úkaz rozebíralo: za všechny jmenujme da Vinciho, Keplera či Descartese. Po většinu doložených dějin se předpokládalo, že tato iluze je důsledkem fyzikálních procesů.
Die zweite Möglichkeit – der universelle Zugang – würde ein nie da gewesenes Maß gesellschaftlicher Unterstützung der Armen erfordern und außergewöhnlich schwierige Entscheidungen darüber, was dabei subventioniert werden soll. Die Mondtäuschung Nur wenige Menschen würden bestreiten, dass der Mond besonders erstaunlich und bezaubernd wirkt, wenn er in Horizontnähe steht. Er erscheint dann näher und größer, als wenn er hoch am Himmel steht. Dies jedoch ist eine Täuschung - die „Mondtäuschung", um genau zu sein: Die Entfernung, die das Licht vom Mond bis zum Auge des Betrachters zurücklegt, ist im Wesentlichen dieselbe, unabhängig von der Mondhöhe. Eine ähnliche Täuschung lässt sich für die untergehende Sonne sowie bei Himmelsdistanzen zwischen Sternen unterschiedlicher Höhe feststellen. Die Mondtäuschung ist jedoch nicht nur für den Betrachter faszinierend; sie ganz nebenbei das vielleicht älteste ungelöste Problem der Naturwissenschaften. Hinweise darauf finden sich auf Tontafeln aus den königlichen Bibliotheken von Nineveh und Babylon, die auf die Zeit vor dem sechsten Jahrhundert v. Chr. datiert werden, sowie in einer Lieh Tzu zugeschriebenen Sammlung chinesischer Legenden aus dem fünften Jahrhundert v. Chr. Viele führende Naturwissenschaftler und Mathematiker haben sich im Laufe der Geschichte mit dem Problem auseinander gesetzt, so da Vinci, Kepler und Descartes, um nur einige zu nennen. Während des größten Teils der aufgezeichneten Geschichte wurde die Täuschung als Folge eines physischen Prozesses angesehen.