Někdy sledují lídři cíle, které se liší od cílů významné části jejich stoupenců; a tak místo aby tyto rozdíly odhalovali, raději uvedou své stoupence v omyl. Slouží-li takové počínání jejich osobním zájmům, jako v případech korupce či uspokojování narcistního ega, pak je morální odsouzení snadné a zcela namístě. Jiní představitelé, jejichž cíle se liší od cílů jejich stoupenců, naproti tomu investují do jejich osvěty, aby je přesvědčili o svém stanovisku. V některých případech pokládají lídři za nemožné vzdělat své stoupence dostatečným a včasným způsobem, případně jsou jejich stoupenci příliš hluboce rozpolcení, takže nelze dosáhnout konsensu, jenž umožní společný postup. Za takových okolností mohou někteří lídři zaujmout paternalistický přístup a rozhodnout se, že své stoupence oklamou v zájmu toho, co sami pokládají za jejich širší či pozdější dobro.
Manchmal haben politische Führer Ziele, die sich von denen eines Großteils ihrer Anhänger unterschieden; statt diese Unterschiede aufzuzeigen, täuschen sie ihre Gefolgsleute. Wenn derartige Handlungen aus Eigennutz erfolgen, wie etwa in Fällen der Korruption oder der narzisstischen Befriedigung des eigenen Egos, ist eine moralische Verurteilung einfach und angemessen. Im Gegensatz dazu investieren andere Politiker, deren Ziele sich von denen ihrer Anhänger unterscheiden, eine Menge Arbeit und politisches Kapital, um sie von einem anderen Gesichtspunkt zu überzeugen. In einigen Fällen ist es für politische Führer unmöglich, ihre Anhänger rechtzeitig angemessen zu schulen, oder diese sind zu zerstritten, um einen Konsens herbeizuführen, der ein nachhaltiges kollektives Handeln ermöglicht. Unter diesen Umständen nehmen manche Politiker eine paternalistische Sicht ein und entscheiden sich, ihre Anhänger zu täuschen – zugunsten eines aus Sicht der Politiker größeren oder späteren Nutzens für diese Anhänger.