Odlišná a zdravá konzervativní reakce je možná v případě, že se podaří znovu spojit roztřepené zbytky starých nitek zpřetrhaných během postkomunistické modernizace a splést je novým způsobem. Problémem je, že každý píše dějiny po svém a neexistují váhy, které by dokázaly stanovit přesný bod, v němž se lék sjednocujícího vlastenectví zvrhává ve smrtelný jed zuřivého nacionalismu. Výmarská republika slepě otrávila samu sebe. Během let 1991 až 1993 byl nacionalismus na vzestupu, protože se Jelcinova nezralá demokracie jevila jako slabá – země zažívala muka hluboké hospodářské krize a také ostrého střetu různých odnoží vlády. Co však vysvětluje oživení nacionalismu dnes, kdy jsou režim i hospodářství silné a všechny složky vlády zjevně fungují v naprosté jednotě?
Wenn die im Lauf der postkommunistischen Modernisierung ausgefransten Enden alter Verknüpfungen jedoch wieder zueinander finden und neu zusammenwachsen, ist eine andere, von vernünftiger Zurückhaltung geprägte Reaktion möglich. Das Problem besteht darin, dass jeder die Geschichte auf seine Wese schreibt und dass es kein Maß dafür gibt, wann das Heilmittel des einigenden Patriotismus in das tödliche Gift des fanatischen Nationalismus umschlägt. Die Weimarer Republik hat sich blindlings selbst vergiftet. In den Jahren zwischen 1991 und 1993 erlebte der Nationalismus seinen Aufstieg, weil Jelzins junge Demokratie schwach erschien. Das Land befand sich inmitten einer tiefen Wirtschaftskrise und zwischen den einzelnen Bereichen der Staatsgewalt kam es zu einer akuten Konfrontation. Welche Erklärung gibt es allerdings für das Wiederaufflammen des Nationalismus von heute, da Führung und Wirtschaft stark sind und alle Bereiche der Staatsgewalt harmonisch zu agieren scheinen?