Ve snaze zabránit dojmu, že se z běžných obav stávají v manuálu léčitelné nemoci, přibyla v DSM-IV klauzule, podle níž se musí chování odpovídající sociální úzkosti „zhoršovat“, než bude moci být prohlášeno za diagnózu. Kdo však nutil lékaře předepisující příslušné léky, aby tyto standardy dodržovali? Jejich chápání zhoršujícího se stavu bylo bezpochyby volnější než v případě akčního štábu. Počet případů poruchy úzkosti každopádně navzdory klauzuli o zhoršování rostl jako houby po dešti; v roce 2000 už to byla po depresi a alkoholismu třetí nejčastější psychiatrická porucha v Americe. Přemrštěné užívání léků by postihlo méně Američanů, pokud bychom dokázali držet na uzdě zjevné příklady zveličené diagnózy. Laťku psychiatrické diagnózy bychom museli posunout mnohem výše a opětovně začít rozlišovat mezi chronickým onemocněním a mírnými projevy.
Um dem Eindruck entgegenzutreten, dass man normale Ängste zu behandlungswürdigen Zuständen erklärte, fügte man im DSM-IV eine Klausel ein, wonach die Verhaltensweisen bei sozialer Angst „beeinträchtigend“ sein müssten, um eine dahingehende Diagnose zu stellen. Aber wer überprüfte, ob sich die verschreibenden Ärzte an diese Normen hielten? Zweifellos war deren Verständnis von Beeinträchtigung weniger strikt als das der Arbeitsgruppe. Aber trotz dieser Beeinträchtigungsklausel verbreitete sich die Angststörung rasend. Bis zum Jahr 2000 stieg sie zur dritthäufigsten psychiatrischen Erkrankung in Amerika auf und wurde nur noch von Depressionen und Alkoholismus übertroffen. Von übermäßiger medikamentöser Behandlung wären weniger Amerikaner betroffen, wenn wir derart krasse Beispiele einer überspitzten Diagnose in Schranken halten könnten. Wir müssten die Schwelle für die Diagnose psychischer Störungen noch viel höher ansetzen und wieder eine Grenze zwischen chronischen Krankheiten und mäßigen Beschwerden ziehen.