Jinými slovy, naše obavy nás nutí přemýšlet o budoucnosti. A mimochodem lidé jsou jediná stvoření schopna takto o budoucnosti přemýšlet, promítat sami sebe dopředu v čase, a tohle duševní cestování v čase je pouze další věc, kterou mají obavy společné s vyprávěním příběhů. Mohu vám jako spisovatelka říct, že velkou částí psaní beletrie je se naučit předvídat, jak jedna událost v příběhu ovlivní všechny další události. A strach funguje stejně. U strachu, stejně jako v beletrii, jedna věc vždy vede k další. Když jsem psala svůj první román „Věk zázraků“, strávila jsem měsíce snahou zjistit, co by se stalo, kdyby se rotace Země náhle začala zpomalovat. Co by se stalo s našimi dny? Co by se stalo našim plodinám? Co by se stalo našim myslím?
Anders formuliert: Unsere Ängste lassen uns an die Zukunft denken. Menschen sind übrigens die einzigen Wesen, die so über die Zukunft nachdenken können, indem wir uns in der Zeit voraus projizieren. Diese geistige Zeitreise ist nur eine weitere Gemeinsamkeit von Angst und Geschichtenerzählen. Als Schriftstellerin weiß ich, dass man beim Schreiben lernt vorauszusagen, wie ein Ereignis in der Geschichte alle anderen Ereignisse beeinflusst. Angst funktioniert genauso. In der Angst, wie auch im Roman, führt eins stets zum anderen. Als ich meinen ersten Roman, "Ein Jahr voller Wunder", schrieb, versuchte ich monatelang herauszufinden, was bei einer plötzlichen Verlangsamung der Erdrotation passieren würde. Was würde mit unseren Tagen, unseren Feldfrüchten passieren? Was würde mit unserem Verstand passieren?