Vzhledem k tomu, že tyto problémy jsou nejnaléhavější v Africe, mají Blairovy priority jisté opodstatnění. Kodaňský konsensus nám však neukázal pouze to, co bychom dělat měli, ale i to, co by se dělat nemělo – alespoň ne ihned. Reakci na klimatické změny stavěli odborníci na seznamu „restů“ mimořádně nízko. Komise dokonce tyto aktivity – včetně Kjótského protokolu – označila za „špatné projekty“, protože stojí více, než kolik přinášejí užitku. To neznamená, že bychom měli klimatické změny ignorovat. Globální oteplování je reálné. Pravidla daná Kjótem se však při značných nákladech (přibližně 150 miliard dolarů ročně) zasadí o téměř nepostřehnutelnou změnu (odklad zvýšení teploty z roku 2100 do roku 2106). Vzhledem k nedostatku prostředků se musíme sami sebe ptát: chceme vykonat spoustu dobra ihned, anebo trochu dobra mnohem později?
Angesichts der Tatsache, dass diese Probleme in Afrika am vordringlichsten sind, hat sich Blair mit seiner Prioritätenliste auch ein paar Meriten verdient. Am Kopenhagen-Konsens wurde allerdings nicht nur aufgezeigt, was wir tun sollten, sondern auch was wir nicht tun sollten – zumindest nicht jetzt. Die Experten stuften Maßnahmen als Reaktion auf den Klimawandel als von extrem untergeordneter Bedeutung ein. Tatsächlich wurden diese Projekte – einschließlich des Kyoto-Protokolls – als „schlechte Projekte“ bezeichnet, weil sie mehr kosten als nutzen. Das soll nicht heißen, dass wir den Klimawandel ignorieren sollen. Die globale Erwärmung ist real. Aber die Regelungen von Kyoto werden um viel Geld (ungefähr 150 Milliarden Dollar pro Jahr) einen kaum merkbaren Unterschied in der Entwicklung herbeiführen (der Temperaturanstieg wird von 2100 auf 2106 verschoben). Angesichts der knappen Ressourcen müssen wir uns fragen: Wollen wir großen Nutzen jetzt oder ein bisschen Nutzen später?