A třebaže se počet členů zvýšil z původních 15 na 25, většina zemí nemá v komisi zastoupení. V pozadí GGE se však ukrývá obecnější otázka: mohou normy skutečně omezovat chování států? Většina expertů se shoduje na tom, že globální úmluva o kyberprostoru by v současné době byla politicky neprůchodná (ačkoliv Rusko a Čína takové návrhy v OSN předložily). Vedle formálních úmluv jsou tu však také normativní omezení pro státy, která rovněž obsahují kodexy chování, konvenční státní postupy a všeobecně sdílená očekávání vchodného chování ve skupině (jež vytvářejí zvykové právo). Tato omezení se mohou lišit od globálních přes plurilaterální po bilaterální. Co nám však o efektivitě normativních politických nástrojů říká historie?
Und obwohl die Teilnehmerzahl von ursprünglich 15 auf 25 erhöht wurde, haben die meisten Länder keine Stimme. Doch es gibt noch eine wichtigere Frage, die hinter der GGE lauert: Können Normen dem staatlichen Verhalten wirklich Grenzen setzen? Die meisten Experten stimmen überein, dass ein globaler Vertrag für den virtuellen Raum derzeit politisch unmöglich wäre (auch wenn Russland und China im Rahmen der Vereinten Nationen entsprechende Vorschläge vorgelegt haben). Doch gehören zu den normativen Beschränkungen außer formellen Verträgen auch Verhaltenskodizes, traditionelle staatliche Verhaltensweisen und weithin geteilte Erwartungen an angemessenes Verhalten innerhalb einer Gruppe (die ein Gewohnheitsrecht schaffen). Vom Umfang her können diese Beschränkungen von global über multilateral bis hin zu bilateral variieren. Was also kann uns die Geschichte über die Effektivität normativer politischer Instrumente sagen?