Třebaže nadále zdůrazňovaly rodinné hodnoty a tradiční morálku, vyvanul z nich pach kadidla, který z křesťanskodemokratických stran čpěl na počátku století – a od 70. let 20. století už dokonce začaly zdůrazňovat, že ke vstupu do strany není nutné být věřící. Maritainův příklad vyvrací tvrzení, že analogie mezi křesťanskou a muslimskou demokracií pokulhává. Tím, kdo při budování křesťanské demokracie stál v čele, nebyl Vatikán, nýbrž průkopničtí myslitelé jako Maritain (jenž v církevní hierarchii nikdy nepůsobil, přestože byl krátce francouzským velvyslancem ve Vatikánu) a političtí podnikavci jako Sturzo (běžný sicilský kněz). Samozřejmě, muslimskou demokracii nevypěstují intelektuálové sami. Ostatně úspěch křesťanské demokracie se také vysvětluje jejím silně protikomunistickým postojem během studené války – a v Itálii přínosy všeobecné korupce.
Diese Parteien traten zwar nach wie vor für Familienwerte und traditionelle Moral ein, verloren jedoch jenen Geruch von Weihrauch, der den christlich-demokratischen Parteien Anfang des Jahrhunderts angehaftet hatte – in den 1970er Jahren begannen sie sogar, zu betonen, dass man kein gläubiger Christ sein müsse, um Mitglied zu werden. Maritains Beispiel widerlegt die Behauptung, dass die Analogie zwischen christlicher und muslimischer Demokratie falsch sei. Es war nicht der Vatikan, der bei der Schaffung der Christdemokratie die Führung übernahm – es waren innovative Philosophen wie Maritain (der nie in der kirchlichen Hierarchie diente, obwohl er kurze Zeit französischer Botschafter im Vatikan war) und politische Neuerer wie Sturzo (ein einfacher sizilianischer Priester). Natürlich wird eine muslimische Demokratie nicht durch Intellektuelle allein herbeigeführt werden. Schließlich ist der Erfolg der Christdemokratie auch durch ihre ausgeprägt antikommunistische Haltung während des Kalten Krieges zu erklären – und in Italien durch die Hilfe der weit verbreiteten Korruption.