Jak kdysi proslule prohlásil Vladimír Lenin, „nejjistějším způsobem jak zničit kapitalistický systém [je] rozvrátit jeho měnu“. Právě to dnes platí pro světovou ekonomiku. Když jsou pravidla globální měnové hry nejasná, neadekvátní nebo zastaralá, země se jimi nemohou řídit a některé se je mohou snažit zneužívat ve svůj prospěch. To podrývá předivo mezinárodních ekonomických vazeb. Jádrem reformní agendy jsou čtyři klíčové problémy. Prvním jsou kurzovní vztahy. Měny vyspělých zemí se vůči sobě už několik desetiletí volně pohybují, což však pro rozvíjející se a rozvojové země platí jen zčásti. Mnohé měny, zejména v Asii a Perském zálivu, se fakticky vážou na dolar, jiné zase na euro. Pevné měnové kurzy ale často vedou k podhodnocení (jako v Číně) či nadhodnocení (jako v Argentině zkraje milénia a v odlišném kontextu v několika zemích eurozóny právě teď).
Wie Wladimir Lenin es einst dem Vernehmen nach ausdrückte: „Die sicherste Art, das kapitalistische System zu zerstören, [ist], seine Währung zu verderben.“ Das trifft auf die heutige Weltwirtschaft zu. Wenn die Regeln des globalen Währungsspiels unklar, ungeeignet oder überholt sind, können die Länder sich nicht an sie halten, und einige könnten versuchen, sie zu ihrem eigenen Vorteil auszunutzen. Dies zehrt am Gefüge der internationalen Wirtschaftsbeziehungen. Die Reformagenda lässt sich im Kern auf vier Schlüsselprobleme reduzieren. Das erste sind die Wechselkursbeziehungen. Die Währungen der Industrieländer floaten seit mehreren Jahrzehnten frei gegeneinander, dies trifft jedoch nur teilweise auf Schwellen- und Entwicklungsländer zu. Viele, vor allem in Asien und am Persischen Golf, sind de facto an den Dollar gekoppelt, andere an den Euro. Doch führen feste Wechselkurse häufig zu einer Unterbewertung (wie in China) oder zu einer Überbewertung (wie in Argentinien Anfang dieses Jahrhunderts und – in einem anderen Zusammenhang – aktuell in mehreren Euroländern).