Když se lidé začali stěhovat mimo Afriku, zavlekli do nových oblastí i své patogeny, které zde přeskočily na domorodé hostitele, zatímco domorodé patogeny se zabydlely v těle nově příchozích lidí. Dalším patogenům nás poté vystavilo zemědělství a urbanizace. Kdyby v té době existovali lékaři, všechny tyto případy by byli označili za EID. Vzhledem ke geografickému omezení a specializovanému přenosu se většina patogenů po většinu času vyskytuje pouze u malého počtu hostitelských druhů, mnohdy pouze u jediného, ale zachovává si schopnost nakazit i další. Klimatické změny však toto vše mění. Jednotlivé druhy se stěhují z oblastí svého původu a ekosystémy se proměňují. Patogeny přicházejí do styku s náchylnými hostiteli, s nimiž se nikdy předtím nesetkaly a kteří nikdy neměli příležitost vypěstovat si vůči nim obranyschopnost. V důsledku toho jsou EID nejen možné, ale přímo nevyhnutelné.
Als die Menschen begannen, sich über Afrika hinaus zu verbreiten, führten sie einige ihrer Erreger in neuen Regionen ein, wo sie sich unter den örtlichen Wirten verbreiteten. Gleichzeitig sprangen örtliche Erreger auf die neu angekommenen Menschen über. Landwirtschaft und Urbanisierung haben uns in der Folge dann wieder neuen Erregern ausgesetzt. Hätte es seinerzeit Ärzte gegeben, so hätten diese von EIDs gesprochen. Geografische Beschränkung und spezielle Übertragungswege sorgen dafür, dass die meisten Erreger zu den meisten Zeiten nur in einer kleinen Anzahl von Wirtstierarten auftreten – häufig nur in einem –, aber sich die Fähigkeit erhalten, weitere Arten zu infizieren. Eine Klimaveränderung jedoch ändert alles. Arten bewegen sich aus ihren ursprünglichen Lebensräumen heraus und Ökosysteme wandeln sich. Erreger kommen mit geeigneten Wirtstieren in Berührung, zu denen vorher nie Kontakt bestand und die deshalb keine Gelegenheit hatten, Resistenzen aufzubauen. Infolgedessen sind EIDs nicht nur möglich; sie sind unausweichlich.