Ve většině zemí je naturalizace postupem, v němž záleží na volném uvážení. Německá reforma z roku 2000 nahradila diskreční postupy právem získat státní příslušnost, a to na základě uznání skutečnosti, že naturalizace je veřejným zájmem. Stát a jednotlivé spolkové země se dohodly na společných obecných správních zásadách a opakovaně vyjednávaly s cílem odstranit nejednotnosti v regionálních výkladech a postupech. I v Rakousku byla prostřednictvím pravidelných setkání zástupců státu a spolkových zemí a rozhodnutími správního soudu napravena uvolněná právní kritéria. V Maďarsku je rostoucí míra naturalizace od roku 1990 zčásti vysvětlována ústavními reformami, které omezují pravomoci volného uvážení ministerstva vnitra v otázkách státní příslušnosti.
In den meisten Ländern ist das Einbürgerungsverfahren Ermessenssache. Die Reform von 2000 in Deutschland ersetzte eine im Ermessen der Beamten liegende Praxis durch das Recht auf die Annahme der Staatsangehörigkeit, was auf der Erkenntnis beruht, dass die Einbürgerung im öffentlichen Interesse lag. Der Bund und die Länder einigten sich auf gemeinsame Verwaltungsrichtlinien und verhandelten mehrfach, um eine Regelung für uneinheitliche regionale Auslegungen und Verfahren zu finden. Auch in Österreich wurden in regelmäßigen Treffen der Bundes- und Landesvertreter und durch Entscheidungen des Verwaltungsgerichts vage rechtliche Kriterien berichtigt. In Ungarn erklären sich die seit 1990 steigenden Einbürgerungsquoten zum Teil aus den Verfassungsreformen, die den Ermessungsspielraum des Innenministeriums in Staatsangehörigkeitsfragen unter Kontrolle halten.