To se může zdát banální, avšak dlouhou dobu tomu tak nebylo. Původně mohli evropští poslanci pouze předkládat svá stanoviska k legislativním návrhům Evropské komise, v konečné fázi však vždy při přijímání právních předpisů měla poslední slovo Rada ministrů, zastupující vlády členských států. Jak postupovala léta a měnily se Smlouvy, docházelo ke změnám: úloha a pravomoci Evropského parlamentu se značně zvýšily a Parlament se stal neopomenutelným účastníkem při vytváření právních předpisů Společenství. Aby mohlo vzniknout evropské nařízení nebo směrnice, je nyní ve většině případů třeba, aby se Parlament a Rada shodly na jeho obsahu: tento postup se nazývá „spolurozhodování“. Aby se mohl evropský právní předpis použít ve všech členských státech Unie, musí být nejprve podepsán předsedou Evropského parlamentu a předsedou Rady ministrů.
Dies klingt vielleicht banal, ist es aber nicht, da das Parlament noch nicht lange über diese Befugnis verfügt. Ursprünglich konnten die europäischen Abgeordneten zu den Legislativvorschlägen der Europäischen Kommission nämlich nur eine Stellungnahme abgeben. Das letzte Wort in Bezug auf die Verabschiedung der Rechtsvorschriften hatte immer der Ministerrat als Vertreter der Regierungen der Mitgliedstaaten. Im Laufe der Jahre und mit dem Abschluss neuer Verträge änderte sich das: Die Rolle und die Machtbefugnisse des Parlaments wurden erheblich ausgeweitet. Heute kommt man, wenn es um die Festlegung des Gemeinschaftsrechts geht, nicht mehr am Parlament vorbei. Damit eine europäische Verordnung oder eine Richtlinie letztlich angenommen werden kann, ist es in der Mehrzahl der Fälle so, dass sich Parlament und Rat auf den Inhalt der Rechtsvorschrift einigen, was dann als„Mitentscheidung“ bezeichnet wird.