Ač je ještě příliš brzy na to, abychom předvídali všechny dopady, některé pozitivní důsledky jsou už zřejmé, stejně jako jiné, které působí potíže, a ještě jiné, jejichž účinky se projeví až s postupem času. Jedním prospěšným následkem je to, že nízkým sumám pomoci, jež majetné státy poskytly méně šťastným zemím, se dostalo široké pozornosti. Je zřejmé, že poznámka Jana Egelanda, činitele OSN pověřeného humanitární pomocí, v níž Západ označil za „lakomý“, byla trefou do černého, zejména ve Spojených státech. Do té doby Bushova administrativa na pomoc vyčlenila ubohých 35 milionů dolarů. Přestože Bush Egelandovu poznámku odsoudil, urychleně americký závazek desetinásobně navýšil. Navíc přizval bývalé prezidenty George Bushe a Billa Clintona, aby společně vedli soukromou kampaň na podporu humanitárních sbírek. To přesně odpovídalo obvyklé reakci na kritiku výše americké pomoci: že soukromá dobročinnost převyšuje vládní pomoc. V závislosti na tom, jaké peníze se započítají, to je pravda, ačkoliv Britové, Holanďané, Němci, Francouzi a další Evropané jsou také štědrými dárci, byť nemají daňová zvýhodnění, která v USA soukromou dobročinnost podporují.
Auch wenn es noch zu früh ist, um all ihre Auswirkungen vorherzusagen, sind einige erfreuliche Konsequenzen bereits erkennbar – aber auch einige, die bedrückend sind, und wieder andere, deren Wirkung sich erst im Laufe der Zeit erweisen wird. Eine nützliche Folge ist, dass das niedrige Niveau der Hilfeleistung der reichen Länder gegenüber jenen, die weniger glücklich dran sind, breitere Aufmerksamkeit gewonnen hat. Die Bemerkung von Jan Egeland, dem für humanitäre Hilfe zuständigen Vertreter der Vereinten Nationen, der den Westen als „knickerig“ bezeichnet hatte, traf einen Nerv, insbesondere in den Vereinigten Staaten. Die Bush-Administration hatte zu diesem Zeitpunkt gerade mal 35 Millionen Dollar an Hilfszahlungen zugesagt. Obwohl Präsident Bush die Bemerkung zurückwies, verzehnfachte er umgehend das Engagement der USA. Zusätzlich gewann er die Mitarbeit der ehemaligen Präsidenten George Bush und Bill Clinton, die eine private Spendenaktion anführten. Dies passte prima zu einer Standardreaktion auf Kritik am Niveau der amerikanischen Hilfe: zu betonen, dass das geleistete private Engagement die staatlichen Hilfsleistungen übersteigt. Je nachdem, welche Gelder man hierbei einbezieht, trifft dies zu; allerdings sind die Briten, Holländer, Deutschen, Franzosen und übrigen Europäer ebenfalls großzügige Spender – und dies, obwohl ihnen nicht jene Steuervorteile geboten werden, die in den USA zu privatem Engagement für die Mitmenschen ermutigen.