Sekularizaci školství doprovázely vášnivé bitvy a později boj proti náboženským kongregacím. Když vypukla Dreyfusova aféra, náboženská otázka se ukázala jasněji než kdy před tím jako zásadní politická záležitost. Zákon z roku 1905 – považovaný mnoha lidmi za zakládající text francouzského sekularismu – byl tedy vyvrcholením dlouhého historického procesu. Přestože se může jevit jako vyhlášení války náboženství, v mnoha ohledech je jeho hlavním cílem smír. První článek zákona vyhlašuje, že republika potvrzuje svobodu svědomí a „zaručuje svobodnou praxi vyznání v souladu s výhradními omezeními uzákoněnými (...) v zájmu veřejného pořádku.“ Druhý článek stanovuje, že „republika se nehlásí k žádnému kultu a žádný nehradí ani nepodporuje“. Stát tedy garantuje svobodu vyznání, ale nezasahuje do toho, jak různé náboženské orgány fungují. Francouzský nejvyšší soud, Státní rada, tento klíčový princip potvrdil: restrikce víry s cílem posilovat veřejný pořádek jsou legitimní, ale nesmějí lidem znemožňovat konání pobožností. Zákon z roku 1905, jenž ustavil proces udržování sekulárního státu známý jako laïcité, tudíž charakterizuje vyváženost mezi dvěma záměry: odmítnutím státní kontroly nad náboženstvím a odmítnutím přebírání moci nad státem ze strany náboženství.
Leidenschaftliche Kämpfe begleiteten die Säkularisierung des Schulwesens und später den Kampf gegen religiöse Gemeinden. Mit dem Ausbruch der Dreyfusaffäre offenbarte sich die religiöse Frage klarer als je zuvor als zentrales politisches Problem. Das Gesetz von 1905 – von vielen als grundlegender Text des französischen Säkularismus betrachtet – war daher der Höhepunkt eines langen historischen Prozesses. Während es als eine Kriegserklärung an die Religion erscheinen mag, war das Hauptziel des Gesetzes in vielerlei Hinsicht ein Versuch der Befriedung der Situation. Sein erster Artikel erklärt, dass die Republik das Recht auf die Freiheit des Gewissens verbrieft und „die freie Ausübung der Religion eingeschränkt allein durch die im Interesse der öffentlichen Ordnung erlassenen Beschränkungen“ garantiert. Sein zweiter Artikel legt fest, dass „die Republik keinen Kult anerkennt, finanziert oder subventioniert.“ Der Staat garantiert also die Freiheit der Religionsausübung, greift jedoch nicht in die Art und Weise ein, in der unterschiedliche religiöse Körperschaften funktionieren. Frankreichs oberstes Verwaltungsgericht, der Conseil d’État, hat dieses Schlüsselprinzip rechtlich verankert: Beschränkungen in Glaubensfragen zur Gewährleistung der öffentlichen Ordnung sind legitim, dürfen die Menschen jedoch nicht an der Religionsausübung hindern. Somit markiert das Gesetz von 1905 – das den als laïcité bekannten Prozess der Wahrung eines säkularen Staates begründete – ein Gleichgewicht zwischen zwei Zielsetzungen: der Absage an eine staatliche Kontrolle über die Religion und der Absage an die Übernahme des Staates durch die Religion.