Vysoká nejistota pramenící z těchto rizik znamená přinejmenším obrovský problém pro hodnocení stability finanční soustavy a souvisejících makroobezřetnostních opatření. A tyto rizikové faktory jsou také stále relevantnější pro rozhodování o měnové politice, například o otázce, kdy by centrální banky měly nakoupit dluhopisy nebo (v některých případech) vlastnické podíly. Sílící veřejná poptávka po tom, aby centrální banky aktivněji přispívaly k boji proti klimatickým změnám, však vede k odlišnému rozměru. Teoreticky by centrální banky mohly zavést preferenční úrokové sazby na „zelené“ aktivity – čímž by vyšroubovaly ceny „zelených dluhopisů“ – a současně zaujmout negativnější postoj vůči škodlivým aktivům, která jsou například navázaná na fosilní paliva. Vyhodnocování, zda a do jaké míry je určité aktivum ekologicky škodlivé či prospěšné, by však bylo mimořádně komplikované.
Zumindest impliziert das von diesen Risiken ausgehende hohe Maß an Unsicherheit eine enorme Herausforderung für die Einschätzung der Stabilität des Finanzsystems und damit einhergehende makroprudenzielle Maßnahmen. Und diese Risikofaktoren sind zudem zunehmend relevant für geldpolitische Entscheidungen, etwa die Frage, wann Notenbanken Anleihen oder (in einigen Fällen) Aktien ankaufen sollten. Doch die zunehmende öffentliche Forderung, dass die Notenbanken aktiver zum Kampf gegen den Klimawandel beitragen sollten, führt in eine andere Dimension. In der Theorie könnten die Notenbanken Vorzugszinsen für „grüne“ Aktivitäten einführen – und somit die Kurse von „Umweltanleihen“ in die Höhe treiben –, während sie gleichzeitig eine stärker negative Haltung gegenüber umweltbelastenden Vermögenswerten einnehmen, z. B. solchen, die mit fossilen Brennstoffen verbunden sind. Doch wäre es äußerst schwierig, einzuschätzen, ob und in welchem Umfang ein Vermögenswert umweltschädlich oder umweltfreundlich ist.