Ze dvou důvodů je však toto nepravděpodobné. Za prvé, z pohledu evoluce nemá velký smysl to, aby gen, jehož příroda obdařila schopností starat se o přežití, rovněž způsoboval rakovinu. A za druhé, nedávné pokusy na geneticky upravených myších ukázaly, že smrtelnou reakci buněk lze zpomalit bez rizika vzniku rakoviny. Z toho plyne, že existuje prostor pro zpomalení smrti buněk, v němž nedochází ke vzniku rakoviny a jenž může zároveň přispět k prodloužení života. Je zřejmé, že praktický dopad těchto poznatků může být převratný. Pokud samostatné geny mohou určovat délku života savců, mělo by být možné vyvinout látky, které se naváží na proteiny těchto genů a pozmění jejich činnost. Léky zpomalující stárnutí by tak mohly být v dohlednu.
Das allerdings scheint aus zwei Gründen unwahrscheinlich. Erstens, weil es aus evolutionstheoretischer Sicht wenig Sinn macht, dass Gene, die von Natur aus das Überleben fördern sollen, Krebs verursachen. Zweitens zeigen jüngste Experimente an genveränderten Mäusen, dass der Zellselbstmord verlangsamt werden kann, ohne dass dabei Krebs entsteht. Es muss also einen Mechanismus geben, der den Zellselbstmord ohne Krebsentstehung verringert und die Lebenszeit verlängert. Die praktischen Auswirkungen dieser Erkenntnise wären zweifellos revolutionär. Wenn einzelne Gene die Lebenserwartung von Säugetieren bestimmen, könnte man Medikamente entwickeln, die sich an die Proteine dieser Gene heften und ihre Aktivität beeinflussen. Es könnte also bald Medikamente geben, die den Alterungsprozess verlangsamen.