Dnešní strategie však s mnohem větší pravděpodobností povede k explozi a chaotické restrukturalizaci. Proč by se lidé v Řecku (natož v Irsku a Portugalsku) měli smířit s roky uskrovňování a pomalého růstu kvůli posílení francouzské a německé bankovní soustavy, nedostanou-li za to obří úplatky? Jak jsme v 80. letech se stanfordským profesorem Jeremym Bulowem doložili ve studii o suverénním dluhu, země se zřídka daří přinutit k čistým platbám (platby minus nové půjčky) ve prospěch cizinců v rozsahu přesahujícím několik procent po několik let. Současná strategie EU a Mezinárodního měnového fondu vyzývá k jedné až dvěma dekádám takových plateb. Je k tomu nucena, aby se německý daňový poplatník nebouřil, že se od něj chce, aby za Evropu donekonečna platil. Možná je tomu tentokrát jinak.
Deutlich wahrscheinlicher freilich ist, dass die derzeitige Strategie mit einem Krach und ungeordneter Umstrukturierung endet. Warum sollten die Griechen (von den Iren und Portugiesen gar nicht zu reden) auf Jahre hinaus Einsparungen und ein niedriges Wirtschaftswachstum hinnehmen, um die französischen und deutschen Bankensysteme zu stützen – sofern man ihnen nicht enorme Bestechungssummen dafür bietet? Wie Professor Jeremy Bulow aus Stanford und ich in unserer Arbeit über die Staatsverschuldung in den 80er Jahren gezeigt haben, kann man Länder selten derart unter Druck setzen, dass sie länger als einige Jahre Nettozahlungen (Zahlungen abzüglich neuer Kredite) in Höhe von mehr als ein paar Prozent an Ausländer leisten. Die aktuelle Strategie der EU und des IWF sieht ein bis zwei Jahrzehnte derartiger Zahlungen vor. Sie muss es, damit die deutschen Steuerzahler nicht gegen die Forderung revoltieren, Europa auf alle Ewigkeit zu finanzieren. Vielleicht ist diesmal alles anders.