Tato vyrovnaná trpělivost stojí v ostrém kontrastu k úzkostné zamlklosti ruských lídrů, již teprve musí překonat ponížení, které Rusko utrpělo s rozpadem Sovětského svazu na konci studené války. Rusko sice snad prochází obdobím celkové „rekonstrukce“, ale tato rekonstrukce se v politice a ekonomice a také ve vztahu k jeho impériu ubírá špatným směrem. Současným Putinovým tažením proti občanské společnosti, opětovným znárodňováním klíčových segmentů hospodářství, neschopností vytvořit jakýkoli politický přístup k řešení konfliktu v Čečensku a pěstováním imperiální nostalgie Rusko hubí svou jedinou naději na to, že v budoucnu bude něco znamenat. Přesto není na místě, aby Čína vyhlašovala vítězství. Propast mezi vlastnostmi čínských ekonomických a vědeckých elit na jedné straně a tamních vládnoucích politických elit na straně druhé je prostě tak kolosální – a stále narůstá –, že stabilitu nelze považovat za samozřejmost. Člověk v Číně tuší porodní bolesti občanské společnosti, kvůli nimž je čím dál naléhavější zavedení právního řádu. Bez politických reforem se čínská sebedůvěra rychle promění v deziluzi, ba dokonce v pocit klamu.
Tatsächlich steht ihre ruhige Gelassenheit im krassen Gegensatz zur ängstlichen Zurückgezogenheit der russischen Führung, die die Beschämung des Zusammenbruchs der Sowjetunion am Ende des kalten Krieges, die Russland erdulden musste, noch immer nicht verwunden hat. Russland mag derzeit eine weltweite Phase der „Restauration“ erleben, aber politisch und wirtschaftlich, und auch in Bezug auf sein Imperium, zielt diese Restauration in die falsche Richtung. Mit dem gegenwärtigen harten Durchgreifen Putins gegenüber der Zivilgesellschaft, der Renationalisierung zentraler Wirtschaftssegmente, dem Versäumnis, irgendeine politische Strategie zur Lösung des Konflikts in Tschetschenien zu entwickeln, und der Kultivierung imperialer Nostalgie ist Russland dabei, seine einzige Chance, in der Zukunft eine Rolle zu spielen, zu zerstören. Für China allerdings besteht kein Grund, sich zum Sieger auszurufen. Die Kluft zwischen der Qualität von Chinas wirtschaftlicher und naturwissenschaftlicher Elite einerseits und seiner herrschenden politischen Elite andererseits ist schlicht zu gewaltig, als dass man die Stabilität des Landes als gegeben betrachten kann – und sie wächst weiter. Man spürt in China die Geburtswehen einer Zivilgesellschaft, was die Einführung der Rechtsstaatlichkeit zunehmend dringlicher macht. Ohne politische Reformen wird Chinas Selbstvertrauen sich schnell in Ernüchterung, oder sogar Selbsttäuschung, verwandeln.