Nedělala jsem nic, co by se dalo považovat za úspěch, pokud tedy z rovnice smažete postižení. O pár let později, když jsem byla na své druhé učící štaci na melbournské střední škole, jsem tak 20 minut přednášela právní nauku v 11. třídě, když nějaký kluk zvedl ruku a zeptal se: „Hele, slečno, kdy začnete ten svůj proslov?“ A já na to: „Jaký proslov?“ Víte, mluvila jsem k nim o zákonech o pomluvě dobrých 20 minut. A on: „No však víte, takové ty motivační řeči. Když někdo do školy přijede na vozíku, tak přece normálně říká takový ty inspirační řeči, ne?“ (Smích) „Většinou ve velké aule.“ A pak mi svitlo: Tohle dítě se s postiženými lidmi setkalo jen jako s objekty inspirace.
Ich vollbrachte keine besondere Leistung, wenn man die Behinderung außer Acht lässt. Jahre später, während mein Lehrtätigkeit in einer High School in Melbourne, meldete sich nach 20 Minuten Unterricht im Fach Rechtskunde ein Junge und fragte: „Wann fangen Sie mit Ihrer Rede an?” „Welche Rede?”, wollte ich wissen. Ich hatte 20 Minuten über Verleumdung und üble Nachrede gesprochen. Er sagte: „Sie wissen doch, naja, Ihre Motivationsrede. Wenn jemand im Rollstuhl hierherkommt, erzählt diese Person meistens inspirierendes Zeug.” (Gelächter) „Normalerweise findet das in der Aula statt.” Da ging mir ein Licht auf: Dieser Junge hatte Menschen mit Behinderung bisher ausschließlich als Inspirationsobjekte kennengelernt.