Centrální banky ve snaze udržet kapitál jinde a směnný kurz na nízké hladině riskují, že uvíznou v koloběhu konkurenčního uvolňování podmínek s cílem maximalizovat podíl své země na stávající slabé světové poptávce. Kromě hrstky vzácných, ale chvályhodných výjimek představitelé multilaterálních institucí tyto nekonvenční měnové politiky nezpochybňují a zhusta jsou jimi nadšeni. Tento přístup s sebou nese dvě zásadní rizika. První hrozbou je rozklad pravidel hry. Schvalovat nekonvenční měnové politiky je bezpochyby totéž jako říkat, že je přijatelné pokřivovat ceny aktiv, jestliže existují jiné domácí tlaky omezující růst. Při téže logice by bylo legitimní, aby země zavedly cosi, co by mohly nazývat „kvantitativním externím uvolňováním“ (QEE) a co by vedlo centrální banky k intervencím zacíleným na udržení nízkých směnných kurzů za současného vytváření obřích rezerv.
In dem Bestreben, Kapital fern und den Wechselkurs niedrig zu halten, riskieren Zentralbanken in einen nicht endenden Lockerungswettlauf zu geraten, der darauf abzielt, den Anteil ihrer Länder an der geringen weltweit bestehenden Nachfrage zu maximieren. Abgesehen von einigen wenigen, aber lobenswerten Ausnahmen haben offizielle Vertreter multilateraler Institutionen diese unkonventionellen geldpolitischen Maßnahmen nicht in Frage gestellt und sich weitgehend für diese begeistert. Dieser Ansatz birgt zwei wesentliche Risiken. Die erste Gefahr ist ein Zusammenbruch der Spielregeln. Unkonventionelle geldpolitische Maßnahmen gutzuheißen ohne diese zu hinterfragen, ist gleichbedeutend damit, zu sagen, dass es vertretbar ist, Vermögenspreise zu verzerren, wenn es andere Wachstumshemmnisse im Inland gibt. Mit demselben Recht würde es für Länder legitim zu praktizieren, was sie als „quantitative externe Lockerung“ (QEE) bezeichnen könnten, wobei Zentralbanken intervenieren, um die Wechselkurse ihrer Währungen niedrig zu halten und zugleich enorme Reserven anzulegen.