Na počátku finanční krize napumpovaly rozvinuté i rozvíjející se ekonomiky peníze do infrastrukturálních projektů připravených až do fáze „úvodního výkopu“, aby podpořily krátkodobý hospodářský růst a tvorbu pracovních míst. Dnes, bezprostředně po krizi, začalo být řešení infrastrukturálních problémů složitější. Státní rozpočty v rozvíjejících se i rozvojových ekonomikách jsou omezené a soukromý sektor představuje v průměru méně než 15% celkových investic do infrastruktury. Klíčovým problémem při financování investic do infrastruktury v rozvíjejících se ekonomikách je skutečnost, že mnoho komerčních bank (zejména evropských), které se na nich v minulosti významně podílely, se od té doby stáhlo – a je nepravděpodobné, že se vrátí dříve, než vyspraví své účetní bilance zasažené krizí a nashromáždí kapitál potřebný ke splnění zpřísněných regulačních standardů. V důsledku toho přetrvává obrovský objem nenaplněných finančních potřeb. Odhaduje se, že v rozvíjejících se a rozvojových ekonomikách budou do roku 2020 zapotřebí dodatečné investice v objemu 1-1,5 bilionu dolarů ročně, aby bylo dosaženo růstových cílů. Zohlednění dodatečných výdajů na snížení emisí skleníkových plynů nebo adaptaci na klimatické změny by mohlo zvýšit infrastrukturální potřeby těchto zemí o dalších 170-220 miliard dolarů ročně.
Zum Beginn der Finanzkrise wurde sowohl in den entwickelten Ländern wie auch in den Schwellenländern Geld in sofort umsetzbare Projekte gepumpt, um kurzfristiges Wirtschaftswachstum anzukurbeln und Arbeitsplätze zu schaffen. Jetzt, nach der Krise, ist die Herausforderung durch die Infrastruktur schwieriger zu meistern. In den Schwellen- und Entwicklungsländern sind die Staatshaushalte geschrumpft, die Privatwirtschaft investiert weniger als 15 Prozent in Infrastruktur. Eine große Herausforderung bei der Finanzierung von Infrastrukturprojekten in Schwellenländern ist, dass sich viele der Handelsbanken (größtenteils europäische Banken), die in der Vergangenheit sehr präsent waren, nun zurückgezogen haben und wahrscheinlich erst zurückkehren, wenn sie ihre krisengeschüttelten Bilanzen repariert und genügend Kapital aufgebaut haben, um die strengeren regulatorischen Auflagen zu erfüllen. Dadurch bleiben riesige Finanzierungsbedarfe ungedeckt. In den Entwicklungs- und Schwellenländern wird bis 2020 eine zusätzliche jährliche Investition von 1 – 1,5 Billionen Dollar notwendig sein, um die Wachstumsziele zu erreichen. Berücksichtigt man zusätzliche Ausgaben zur Reduzierung von Treibhausgasemissionen und für die Anpassung an den Klimawandel, kämen noch einmal 170-220 Milliarden Dollar jedes Jahr zu den Infrastrukturkosten dieser Länder hinzu.