Ale divné je, že dvacet let poté, během šílené jízdy s "Jíst, meditovat, milovat", jsem se znovu ztotožňovala s tou odmítanou mladou servírkou, kterou jsem dříve byla; pořád jsem na ni myslela, a znovu se cítila jako ona, což nedávalo žádný smysl, protože naše životy se nemohly lišit víc. Ona pořád prohrávala. Já uspěla víc než ve svých nejdivočejších snech. Neměly jsme nic společného. Proč jsem se náhle znovu cítila jako ona? A teprve, když jsem se na to snažila přijít, jsem konečně začala chápat divnou a nepravděpodobnou spojitost mezi tím, jak ve svém životě prožíváme prohru a jak prožíváme úspěch. Vemte to takhle: Většinu života se nacházíte tady, uprostřed řetězce lidské zkušenosti, kde je vše normální, bezpečné a běžné. Ale prohra vás odsud náhle katapultuje do oslepující temnoty zklamání.
Aber das Seltsame daran ist, dass ich mich 20 Jahre später, während dieser verrückten Erfolgswelle von "Eat, Pray, Love", wieder in der gleichen Situation befand, wie diese junge Imbisskellnerin, die nichts veröffentlichte, die ich damals war, an die ich ständig dachte, und ich fühlte mich wieder wie sie, was absolut keinen Sinn ergab, denn unsere Situationen hätten nicht unterschiedlicher sein können. Sie war ständig gescheitert. Ich hatte Erfolg, der über meine wildesten Träume hinausging. Wir hatten nichts gemeinsam. Warum fühlte ich mich auf einmal wieder wie sie? Erst als ich versuchte, mich damit auseinanderzusetzen, verstand ich letztendlich diese seltsame und unwahrscheinliche psychologische Verbindung im Leben, zwischen der Art, wie wir Misserfolge erleben, und der Art, wie wir große Erfolge erleben. Stellen Sie es sich so vor: Die meiste Zeit im Leben verbringen Sie hier in der Mitte der Kette der menschlichen Erfahrungen, wo alles normal, sicher und regulär ist, aber Misserfolge katapultieren Sie schlagartig hierüber in die blendende Dunkelheit der Enttäuschung.