Má-li však tento krok přerůst v rozhodující bod obratu v krizi eurozóny, musí se stát tři věci. Za prvé musí obnovené odkupy dluhopisů vyjadřovat jasný záměr ECB snížit suverénní úrokové sazby na udržitelnou úroveň, která je minimálně o 200 základních bodů nižší, než činil jejich červencový průměr. Jeden vysoce postavený německý diplomat údajně nedávno španělské úrokové sazby ve výši 6,5-7% zlehčil tvrzením, že v 90. letech si Španělsko půjčovalo za téměř stejné sazby. Toto prohlášení však neuvěřitelným způsobem ignorovalo vyšší inflaci Španělska před zavedením eura – takže smíchalo dohromady reálné a nominální sazby – a také rychlejší růst HDP. U zemí, které uskutečňují dohodnuté reformní programy, by se ECB měla pokusit srazit úrokové sazby na úroveň slučitelnou s plánovanou inflací a tempem růstu a oznámit, jak dlouho (například devět měsíců) to bude pokračovat. To by se však nestalo v případě, že by ECB oznámila – a dala najevo – své odhodlání srazit za každou cenu úrokové sazby na významnou dobu. Takový krok by eurozóně umožnil zřídit institucionální a právní nástroje k dosažení větší spolupráce a integrace, jak bylo dohodnuto na červnové schůzce Evropské rady.
Aber damit dies ein entscheidender Wendepunkt in der Krise der Eurozone wird, müssen drei Dinge geschehen. Zuerst muss mit den neuerlichen Anleihenkäufen der EZB die klare Absicht einhergehen, die Zinssätze auf ein nachhaltiges Niveau zu reduzieren, das wären mindestens 200 Basispunkte unterhalb der Durchschnittswerte im Juli. Ein hochrangiger deutscher Diplomat hat vor kurzem Spaniens Zinssätze von 6,7 Prozent abgetan, mit dem Argument, Spanien hätte in den 1990ern bereits zu dem Zinssatz geliehen. Aber er ignorierte dabei erstaunlicherweise die höhere Inflationsrate in Spanien vor dem Euro, das heißt, er verwechselte reale und nominelle Sätze, sowie ein schnelleres Wachstum des Bruttoinlandsproduktes. Ländern gegenüber, die ein vereinbartes Reformprogramm verfolgen, sollte sich die EZB verpflichten, die Zinssätze auf ein Niveau zu bringen, das mit der voraussichtlichen Inflations- und Wachstumsraten kompatibel ist, und verkünden, wie lange dies anhalten werde (zum Beispiel neun Monate). Das würde nicht geschehen, wenn die EZB ankündigen – und beweisen – würde, dass sie entschlossen ist, die Zinssätze über einen längeren Zeitraum zu senken, egal was geschieht. Dadurch würde die Eurozone Zeit haben, die institutionellen und rechtlichen Mittel zu etablieren, um eine größere Kooperation und Integration einzurichten, wie beim Treffen des Europäischen Rates im Juni vereinbart.