Energetická krize je v takovém případě téměř jistá, nedokáží-li ti, kdo naléhají na energetickou nezávislost, včas zajistit realizovatelnou alternativu. Samozřejmě, tyto snahy téměř určitě nedokáží ropu v přiměřené lhůtě nahradit, neboť jejich motorem není trh a vyžadují mohutné dotace. Vskutku, postaveni před nepřátelskou rétoriku politických lídrů, producenti ropy mají silnou pobídku zvýšit produkci, aby snížili ceny ropy na úrovně, jež podkopou ekonomickou proveditelnost alternativních zdrojů energie – což je logická intervenční politika kontrující protiropným intervenčním politikám spotřebitelských zemí. Ostatně, krach cen ropy by znamenal rozsudek smrti nad několika novými energetickými technologiemi a nikoli náhodou by zvýšil poptávku po ropě. I když producentské země pád cen ropy záměrně nevyvolají, mohly by těžbu urychlit, nakolik by to jen krátkodobě bylo možné, zatímco ropa by stále měla nějakou hodnotu. Nižší ceny ropy, společně s očekáváním poklesu poptávky, by však ve výsledku na producenty ropy vyvíjely tlak, aby omezovali plánované investice do výrobní kapacity, nebo dokonce aby uložili k ledu zásadní projekty, jak se stalo už v minulosti, což by vedlo ke snížení nabídky ropy. Kdyby tedy alternativní energetické technologie nenaskočily do doby, kdy se těžba ropy začne snižovat, nevyhnutelný by byl globální nedostatek, zatímco náprava investičního deficitu by si vyžádala roky, a to i při rostoucích cenách ropy. Navzdory těmto možnostem předpokládejme, že plány na energetickou nezávislost uspějí a že některé evropské státy, Spojené státy, Japonsko, Čína a Indie získají soběstačnost.
In einem solchen Fall ist eine Energiekrise nahezu unvermeidbar, sofern es denen, die die Energieunabhängigkeit fordern, nicht gelingt, rechtzeitig für eine funktionierende Alternative zu sorgen. Natürlich wird es ihnen, weil derartige Anstrengungen nicht vom Markt ausgehen und hohe Subventionen erfordern, mit an Sicherheit grenzender Wahrscheinlichkeit nicht gelingen, das Öl innerhalb eines angemessenen Zeitraums zu ersetzen. Tatsächlich bietet die feindselige Rhetorik der politischen Führungen den Ölproduzenten einen starken Anreiz, die Fördermengen zu erhöhen, um so die Ölpreise auf ein niedrigeres Niveau zu drücken. Dies würde die wirtschaftliche Realisierbarkeit alternativer Energiequellen untergraben – eine logische interventionistische Strategie, um der ölfeindlichen interventionistischen Politik in den Verbraucherländern entgegenzuwirken. Schließlich würde ein Zusammenbruch der Ölpreise einer Reihe von neuen Energietechnologien den Todesstoß versetzen und damit die Nachfrage nach Öl steigern. Selbst wenn die Öl produzierenden Länder nicht die Absicht verfolgen, einen Zusammenbruch der Ölpreise herbeizuführen, könnten sie, solange das Öl noch etwas einbringt, die Förderung kurzfristig so stark wie möglich hochfahren. Dann aber würden niedrigere Ölpreise im Verbund mit Erwartungen eines Nachfragerückgangs den Druck auf die Öl produzierenden Länder erhöhen, geplante Investitionen zur Ausweitung der Fertigungskapazitäten zu reduzieren oder sogar größere Projekte einzumotten. So war es in der Vergangenheit, was zu einem Rückgang des Ölangebots führte. Falls daher zu dem Zeitpunkt, an dem die Ölförderung zurückzugehen beginnt, keine alternativen Energietechnologien zur Verfügung stehen, wären weltweite Engpässe die zwangsläufige Folge. Zugleich würde es – selbst angesichts steigender Ölpreise – Jahre dauern, um das Investitionsdefizit zu schließen. Trotz dieser Möglichkeiten: Lassen Sie uns davon ausgehen, dass die Pläne für die Unabhängigkeit der Energieversorgung Erfolg haben und dass mehrere europäische Länder, die Vereinigten Staaten, Japan, China und Indien autark werden.