Prudký populační růst – asi z jednoho milionu lidí v roce 1920 na asi sedm milionů dnes – zhoubnost tohoto vývoje ještě vystupňoval, neboť srazil životní úroveň. Důsledky zesilovaly konflikt mezi pastevci a zemědělci a migraci obyvatel ze severu na jih. Po letech doutnajících konfliktů se roku 2003 rozhořely střety mezi soupeřícími etnickými a politickými skupinami a mezi dárfúrskými rebely a národní vládou, která pak v politikách „spálené země“ podpořila brutální milice, což vyústilo v obrovský počet zabitých a vyhnaných. Zatímco mezinárodní diplomacie se zaměřila na udržování míru a humanitární snahu zachránit životy vyhnaných a zoufalých lidí, mír v Dárfúru nelze zajistit ani udržet, dokud se nevyřeší krize chudoby, degradace životního prostředí, zhoršující se dostupnosti vody a chronického hladu, z nichž konflikt pramení. Rozmístění vojáků nezpacifikuje hladové, zbídačené a zoufalé lidi. Dosáhnout míru bude možné, jedině až se zlepší dostupnost potravy, vody, zdravotní péče, škol a možností obživy zajišťujících příjem. Lidé v Dárfúru, súdánská vláda a mezinárodní rozvojové instituce by s pomocí a podporou okolního světa měli naléhavě hledat společnou řeč a najít cestu ze zoufalého násilí skrze hospodářský rozvoj Dárfúru.
Ein rasantes Bevölkerungswachstum – von ungefähr einer Million 1920 auf sieben Millionen heute – machte alles wesentlich prekärer, da der Lebensstandard drastisch fiel. Das Ergebnis waren immer mehr Konflikte zwischen Viehhirten und Bauern sowie die Migration von Bevölkerungsteilen aus dem Norden in den Süden. Nach Jahren der schwelenden Konflikte kam es 2003 zu Zusammenstößen zwischen rivalisierenden ethnischen und politischen Gruppen sowie zwischen den Darfur-Rebellen und der nationalen Regierung, die ihrerseits durch eine Politik der „verbrannten Erde“ brutale Milizen unterstützte, was zu vielen Todesopfern und Vertreibungen führte. Während sich die internationale Diplomatie auf die Erhaltung des Friedens und auf humanitäre Bemühungen konzentrierte, um das Leben von Flüchtlingen und verzweifelten Menschen zu retten, kann in Darfur kein Frieden erreicht oder erhalten werden, bis die zugrunde liegenden Krisen angegangen werden: Armut, Umweltschädigung, rückläufiger Zugang zu Wasser und chronischer Hunger. Die Stationierung von Soldaten wird hungrige, verarmte und verzweifelte Menschen nicht beschwichtigen. Nur durch einen verbesserten Zugang zu Nahrung, Wasser, Gesundheitsfürsorge, Schulen und Arbeit, die Einkommen schafft, kann es Frieden geben. Die Menschen in Darfur, die sudanesische Regierung und internationale Entwicklungseinrichtungen sollten dringend nach einer gemeinsamen Basis suchen, um durch Darfurs wirtschaftliche Entwicklung mit der Hilfe und Unterstützung von außen einen Weg aus der schrecklichen Gewalt zu finden.