Stručně řečeno si musíme uvědomit, že pokud dnes na světě žije sedm miliard lidí a do poloviny století se jejich počet zvýší na devět miliard, přičemž všichni budou vzájemně propojení v technologicky vyspělé a energeticky náročné globální ekonomice, pak disponujeme bezpříkladnou kolektivní schopností ničit systémy podporující život na planetě. Důsledky našeho individuálního počínání jsou však obvykle tak vzdálené našemu každodennímu vnímání, že můžeme překročit okraj srázu, aniž si toho vůbec všimneme. Když napájíme naše počítače a světla, neuvědomujeme si důsledek v podobě uhlíkových emisí. Když jíme, neuvědomujeme si odlesňování, které je důsledkem trvale neudržitelného zemědělství. A když se miliardy našich počinů spojí, čímž způsobí hladomor a záplavy na opačném konci světa a postihnou nejchudší lidi v Mali a Keni, málokdo z nás si alespoň matně uvědomí nástrahy spojené s globální provázaností. Před dvaceti lety se svět pokusil řešit tuto realitu prostřednictvím smluv a mezinárodního práva. Dohody, které se objevily na prvním summitu v Riu v roce 1992, byly dobré: promyšlené, prozíravé, ohleduplné k občanům a zaměřené na globální priority.
Kurz gefasst, wir müssen anerkennen, dass unsere kollektive Kapazität zur Zerstörung der lebenserhaltenden Systeme unseres Planeten angesichts von heute sieben und Mitte des Jahrhunderts neun Milliarden Menschen – die alle durch eine hoch technologisierte, energieintensive Weltwirtschaft miteinander vernetzt sind – ein nie dagewesenes Ausmaß erreicht hat. Doch sind die Folgen unseres Handelns als Einzelne so wenig in unserem täglichen Bewusstsein verankert, dass wir direkt über die Klippe stürzen können, ohne es auch nur zu merken. Wenn wir den Computer oder das Licht anschalten, sind uns die daraus herrührenden Kohlenstoffemissionen nicht bewusst. Wenn wir unsere Mahlzeiten essen, sind wir uns der durch nicht nachhaltige Landwirtschaft verursachten Entwaldung nicht bewusst. Und wenn unser milliardenfaches Handeln in der Summe zu Hungersnöten und Überflutungen auf der anderen Erdseite führt, die die Ärmsten der Armen in dürregefährdeten Ländern wie Mali und Kenia heimsuchen, sind kaum einem von uns die gefährlichen Fallstrecke der globalen Vernetzung auch nur in Ansätzen klar. Vor zwanzig Jahren versuchte die Welt, diesen Realitäten durch völkerrechtliche Verträge und das internationale Recht zu begegnen. Die auf dem ersten Weltumweltgipfel in Rio geschlossenen Übereinkünfte waren gut: durchdacht, weitsichtig, sozial und auf die globalen Prioritäten ausgerichtet.