Všechny signály zatím napovídají, že proces stěží splní své ambiciózní cíle. Trestní soudnictví v poválečném Iráku od počátku připomínalo vykořeněný konstitucionalismus: rozdrobená soudní řízení, radikální čistky, narušené volby. Nechvalně proslula kvapná poinvazní „debaasifikace“, která podlomila pravomoci mnoha jsoucích institucí v zemi. Směs individuální a kolektivní zodpovědnosti, jež se k represivním režimům váže, často vede k dilematu, jak vlastně naložit se starými institucemi. V Iráku však proplach armády a policie pouze zanechal zemi ve vnitřním bezpečnostním vakuu. Ve chvíli, kdy si zodpovědná místa chybu uvědomila, byla už škoda napáchána a bezpečnost zbytečně obětována.
Bisher deuten alle Anzeichen darauf hin, dass der Prozess seine ehrgeizigen Ziele wohl verfehlen wird. Die Strafrechtspflege im Nachkriegsirak ähnelte von Beginn an einem entwurzelten Konstitutionalismus: atomistische Prozesse, radikale Säuberungsaktionen und kompromittierte Wahlen. Am ungeheuerlichsten war die Eile, mit der im Anschluss an die Invasion eine „Deba’athifizierung“ vorgenommen wurde, durch welche viele der bestehenden Institutionen des Landes der Bedeutungslosigkeit anheim fielen. Die bei repressiven Regimes auftretende Vermischung individueller und kollektiver Verantwortung führt häufig zu einem Dilemma betreffend der Frage, wie denn mit den alten Institutionen zu verfahren sei. Im Irak allerdings führte die Säuberung von Militär und Polizei lediglich dazu, dass innerhalb des Landes ein Sicherheitsvakuum entstand. Als der Fehler erkannt wurde, war der Schaden schon passiert, und die Sicherheit war grundlos geopfert worden.