Stavět nový most podle známého modelu může vést k samolibosti. Stavba neotřelého mostu, zejména po zřetelném neúspěchu, nutí inženýry začít s přemýšlením od píky a zvažovat vše důkladněji a kritičtěji. Odtud paradox, že úspěch vede k nezdaru a nezdar k úspěchu. Mostním typem, jehož možnosti jsou v současnosti nejvíc napínány, a to daleko za hranicemi jeho původně zamýšleného využití, je most zavěšený. Pro svou všeobecnou úspěšnost se tento typ stal téměř všedním. V tomto ohledu jeho rozvoj směrem ke stále většímu rozpětí opakuje historický vzorec, jenž v minulosti vedl k nezdarům. To, zda v nejbližší době - či kolem roku 2030 - dojde k velkému kolapsu zavěšeného mostu, nebude zřejmě tolik záviset na počítačových analýzách jako na tom, jak dobře stavební inženýři znají vlastní historii a jak pevně jsou odhodláni ji neopakovat.
Der Bau einer neuen Brücke nach einem bewährten Modell kann zu Selbstgefälligkeit führen. Der Bau einer technisch neuartigen Brücke, vor allem im Gefolge eines spektakulären Einsturzes, zwingt die Ingenieure zur Erarbeitung grundlegend neuer Konzepte und zu deren tiefer gehender und kritischerer Beurteilung. Daher auch das Paradoxon, wonach Erfolg zu Misserfolg und Misserfolg zu Erfolg führt. Die Schrägseilbrücke ist ein Modell, das momentan bis an seine Grenzen und über seine ursprünglich beabsichtigten Anwendungen hinaus vorangetrieben wird. Diese Schrägseilkonstruktionen wurden vielerorts erfolgreich angewandt und sind mittlerweile schon fast alltäglich. Deshalb folgt die Entwicklung noch größerer Stützweiten genau jenem historischen Muster, das in der Vergangenheit zu Einstürzen führte. Ob es in nächster Zukunft einen größeren Einsturz einer Schrägseilbrücke geben wird - oder erst um das Jahr 2030 - wird höchstwahrscheinlich nicht so sehr von Computeranalysen abhängen, als davon, ob Ingenieure sich an die Vergangenheit erinnern und entschlossen sind, sie nicht noch einmal zu erleben.