Summers mohl pomocí stejného příměru kritizovat i Spojené státy, kde pokračující orientace na dilemata spojená s dlouhodobým financováním sociálního pojištění vysávají všechen kyslík z úsilí vyrovnat se s americkou makroekonomickou krizí a krizí nezaměstnanosti. Americká vláda si v současné době může půjčovat na 30 let za reálnou (o inflaci očištěnou) úrokovou sazbu 1% ročně. Předpokládejme, že by si kabinet měl v příštích dvou letech půjčit dalších 500 miliard dolarů a investovat je do infrastruktury – třeba i neproduktivně do projektů, u kterých činí společenská návratnost skrovných 25% ročně. A předpokládejme – přičemž se zdá, že je to tento případ –, že prostý keynesiánský výdajový multiplikátor dosahuje u těchto výdajů hodnoty pouhých 2. V takovém případě by 500 miliard dodatečných federálních výdajů do infrastruktury během příštích dvou let vyprodukovalo v každém z uvedených roků dodatečné zboží a služby v hodnotě jednoho bilionu dolarů, generovalo dodatečnou zaměstnanost v celkové délce přibližně sedm milionů let a stlačilo míru nezaměstnanosti o dva procentní body. A vzhledem k těsnější vazbě těch, kdo práci mají, na pracovní proces by míra nezaměstnanosti i poté pravděpodobně zůstala zhruba o 0,1 procentního bodu nižší.
Summers hätte seine Metapher auch auf die Vereinigten Staaten anwenden können, wo die anhaltenden Debatten über langfristigen Finanzierungslücken in der Sozialversicherung allen Bestrebungen, Amerikas makroökonomische Krise und Arbeitslosigkeit in den Griff zu bekommen, den Garaus machen. Die Regierung der USA kann momentan Kredite mit einer dreißigjährigen Laufzeit zu einem realen (inflationsbereinigten) Zinssatz von 1 Prozent jährlich aufnehmen. Nehmen wir einmal an, die US-Regierung würde zusätzliche 500 Milliarden Dollar über die nächsten zwei Jahre aufnehmen und diese Mittel für Infrastruktur ausgeben – sogar für unproduktive Projekte, deren soziale Rendite magere 25 Prozent jährlich beträgt. Nehmen wir weiterhin an – wie es der Fall zu sein scheint – dass der einfache keynesianische Multiplikator für öffentliche Ausgaben nur zwei beträgt. In diesem Fall würden die zusätzlichen 500 Milliarden Dollar für Infrastruktur in den nächsten zwei Jahren zu einer zusätzlichen Produktion von Waren und Dienstleistungen im Ausmaß von einer Billion Dollar führen. Überdies würde man ungefähr sieben Millionen Personenjahre an zusätzlicher Beschäftigung generieren und die Arbeitslosenrate in jedem der beiden Jahre um zwei Prozentpunkte senken. Und angesichts der stärkeren Anbindung an das Erwerbsleben unter Personen, die einen Job haben, wäre die Arbeitslosigkeit danach auf unbestimmte Zeit wahrscheinlich um etwa 0,1 Prozentpunkte niedriger.