Během uplynulých dvou desetiletí USA a jejich evropští spojenci věřili, že mohou vštěpovat zbytku světa vlastní ekonomické a politické principy. Země jako Čína se zamotaly do sítě multilaterálních organizací a podřídily se strategiím podmíněného angažmá. Dnes Západ nemá páky na to, aby tyto podmínky vymohl. Většina rozvojových zemí dnes navíc aktivně pojímá multilaterální orgány jako součást svých rozvojových strategií. V době, kdy se přesouváme od unipolárního mezinárodního uspořádání k systému s řadou regionálních mocností, by měl realismus těmto mocnostem umožňovat, aby soupeřily o vliv a současně udržovaly náklady na co nejnižší úrovni. Výsledkem bude nová dohoda mocností, které bude spojovat fixace na národní hospodářský růst a cíl odradit ostatní od vyvolávání nestability spojené s hrozbou intervencí.
In den letzten beiden Jahrzehnten dachten die USA und ihre europäischen Verbündeten, sie könnten dem Rest der Welt ihre ökonomischen und politischen Prinzipien einimpfen. Länder wie China wurden in ein Netz multilateraler Organisationen verstrickt und Einbeziehungsstrategien unterworfen, die an bestimmte Bedingungen geknüpft waren. Heutzutage verfügt der Westen nicht über den Einfluss, um diese Bedingungen durchzusetzen. Zudem begrüßt die Mehrheit der Entwicklungsländer jetzt aktiv multilaterale Gremien als Teil ihrer Entwicklungsstrategien. Während wir von einer unipolaren internationalen Ordnung zu einer mit mehreren regionalen Mächten übergehen, sollte der Realismus es ihnen gestatten, um Einfluss zu wetteifern und die Kosten dabei so gering wie möglich zu halten. Das Ergebnis wird ein neues Konzert der Mächte sein, welche durch ihre Fixierung auf ihr nationales Wirtschaftswachstum zusammengehalten werden sowie durch das Ziel, andere davon abzuhalten, Instabilität zu verursachen, die Interventionen erforderlich machen könnte.