Vraťme se však do historie, konkrétně k založení toho, co bychom mohli nazvat moderním konzervatismem, ve Velké Británii a Francii na počátku 19. století. Existovali tací – na mysl se derou například Frédéric Bastiat a Jean-Baptiste Say –, kteří věřili, že když dojde k dočasnému narušení trhů nebo výroby, měla by vláda zapojit nezaměstnané do práce na budování infrastruktury. Jejich protiváhu pak představovali lidé jako Nassau Senior, kteří se vyslovovali i proti pomoci při hladomoru: velký irský hladomor prý nezabije víc než milion lidí „a to by na pomoc sotva bylo dost“. Hlavním tématem raného konzervatismu byl zásadní odpor proti jakékoliv formě sociálního pojištění v obecném slova smyslu: nechte chudé zbohatnout a stanou se plodnějšími. V důsledku toho se sníží rozloha farem (protože půda se bude dělit mezi víc dětí), klesne produktivita práce a chudí nakonec ještě více zchudnou. Sociální pojištění není jen neúčinné, ale přímo kontraproduktivní.
Aber gehen wir etwas zurück in der Geschichte, zur Gründung dessen, was wir den modernen Konservatismus nennen können, in Großbritannien und Frankreich im frühen neunzehnten Jahrhundert. Damals vertraten unter anderem Frédéric Bastiat oder Jean-Baptiste Say die Haltun, die Regierung sollte die Arbeitslosen bei Infrastrukturprojekten beschäftigen, wenn Märkte oder Produktionsstätten vorübergehend gestört waren. Sie wurden jedoch von Nassau Senior und anderen gebremst, die sich sogar gegen Hilfe bei Hungersnöten aussprachen. Obwohl eine Million Menschen in der großen irischen Hungersnot umkamen „war das wohl kaum genug“. Das Hauptanliegen des frühen Konservatismus war ein tief verwurzelter Widerstand gegen alle Formen der Sozialversicherung: wenn die Armen reicher würden, würden sie sich auch stärker vermehren. Dadurch würde die Größe der Ländereien abnehmen (da das Land unter immer mehr Kindern aufgeteilt werden müsste), die Arbeitsproduktivität sinken und die Armen noch ärmer. Sozialversicherung war nicht nur sinnlos, sondern kontraproduktiv.