Rok po naší oranžové revoluci pokládá mnoho Ukrajinců její ideály za zrazené. Vládní politika se už neřídí vírou ve vládu zodpovědnou lidem a v průhledný trh očištěný o pokoutní jednání. Ideály, za které jsme bojovali, se místo toho jeví jako slogany hlásané těmi, kdo chtějí ochránit své partikulární zájmy. Cynikové to vysvětlují tím, že naše „oranžové“ ideály nikdy nebyly ničím více než racionálním kalkulem jedné skupiny oligarchů, jež usilovala o svržení druhé. Jakmile se prý tito lidé stali pány situace, pak zanícení těch, kdo slibovali reformy, zmutovalo v horlivou snahu ochránit soukromý majetek pro sebe a své přátele. Jak Ukrajina dospěla k takové míře cynismu? Všichni, kdo se před rokem shromažďovali v kyjevských ulicích, věděli, proti čemu vystupují: proti zkorumpované vládě, která se snažila řídit lidem životy i práci a nakládat se státním majetkem dle vlastní libovůle.
Ein Jahr nach der orangen Revolution haben viele Ukrainer das Gefühl, die Ideale von damals seien verraten worden. Der Glaube an eine den Bürgern verantwortliche Regierung und an einen vom Insiderhandel gesäuberten Markt gehört nicht mehr zu den Leitlinien der Regierungspolitik. Stattdessen erscheinen die Ideale, für die wir damals kämpften, wie Parolen, die jene beschwören, denen es um den Schutz ihrer angestammten Rechte geht. Zyniker erklären diese Entwicklung mit der Behauptung, dass unsere „orangen“ Ideale nie mehr waren als die Rationalisierungen einer Gruppe von Oligarchen, denen es darum ging, sich gegenseitig aus dem Weg zu räumen. Einmal an der Macht, so wird argumentiert, verwandelt sich der Eifer mit dem sie Reformen versprechen, in den Eifer, ihren privaten Reichtum und den ihrer Freunde zu erhalten. Wie kam es in der Ukraine zu diesem Zynismus? Vor einem Jahr war allen, die in den Straßen von Kiew ausharrten klar, wogegen wir uns auflehnten: Gegen eine korrupte Regierung, die versuchte, Leben und Arbeit der Menschen zu bestimmen und Staatseigentum nach Belieben zu verscherbeln.