Z analytického pohledu se stále ještě probíráme troskami tohoto experimentu. Proč byla regulace vysoce investičně zadlužených všeobecných bank v centrech peněžnictví tak mizerná? Proč nebyly centrální banky a vlády ochotné a schopné zakročit a udržet tok agregátní poptávky, když finanční krize a její důsledky zadusily soukromé investice a spotřební výdaje? Další otázky vyplývají z reakce politik na následnou recesi. Když už začal být rozsah poklesu zřejmý, proč vlády horlivě nezakročily, aby vrátily nezaměstnanost na běžné úrovně, zejména za absence vyšších inflačních očekávání, tlaku na růst cen, či dokonce nárůstů úrokových sazeb, které by vytlačily soukromé investiční výdaje? A jak se finanční branži podařilo udržet si tolik politické moci, že zablokovala regulatorní reformu?
Analytisch gesehen sammeln wir immer noch die Scherben dieses Experiments auf. Warum waren die Risikokontrollen der hoch gehebelten Universalbanken so schlecht? Warum waren die Notenbanken und Regierungen in der Zeit, als die Finanzkrise und ihre Effekte private Investitionen und Konsumnachfrage erstickte, nicht bereit, einzuspringen und den Fluss der Gesamtnachfrage aufrecht zu erhalten? Weitere Fragen ergeben sich aus der Reaktion der Politik auf die nachfolgende Rezession. Warum waren die Regierungen, als das Ausmaß des Abschwungs sichtbar wurde, nicht bereit, einzuspringen und die Arbeitslosigkeit auf normale Werte zu reduzieren, zumal wenig Inflation oder Preisdruck erwartet wurde und noch nicht einmal die Gefahr bestand, dass Zinserhöhungen die private Investitionstätigkeit blockieren würden? Und wie hat es die Finanzindustrie geschafft, wieder genug politische Macht zu erlangen, um regulatorische Reformen blockieren zu können?