Možná by se východoevropská domina byla zhroutila jinak. A několik by se jich možná nebylo zhroutilo vůbec. Osmačtyřicet hodin poté, co se na zeď vyšplhali první Němci, stál jsem v mrazivé noci s několika tisíci Západoberlíňany v rozbahněné krajině nikoho, totiž na Postupimském náměstí v srdci předválečného Berlína. Zhruba o vzdálenost jednoho fotbalového hřiště dále se pod zem jemně zařezával pahrbek Hitlerova bunkru. Jedna východoněmecká stavební četa právě vybourávala do zdi nový průchod a šlo jí to těžko. Obrovský jeřáb se snažil zvednout třiapůlmetrový plát a škubal s ním tam a zpátky jako dinosaurus trhající kořist. Nakonec plát povolil, zvedl se nad dav a začal se pomalu otáčet, jako by visel na šibenici.
Die Dominosteine Osteuropas hätten ganz anders fallen können. Manche wären vielleicht überhaupt nicht gefallen. Achtundvierzig Stunden, nachdem die ersten Deutschen die Mauer erkletterten, stand ich mit tausenden von Westberlinern im matschigen Niemandsland des Potsdamer Platzes im alten Zentrum des Vorkriegsberlins. Etwa ein Fußballfeld weit entfernt zeichnete sich unter dem Boden sanft der Hügel des Hitlerbunkers ab. Ostdeutsche Bauarbeiter schlugen mühsam eine neue Passage durch die Mauer. Ein riesiger Kran mühte sich, eine dreieinhalb Meter hohe Betonblatte anzuheben und riss diese immer wieder vor und zurück, wie ein Dinosaurier, der an seiner Beute zerrt. Schließlich gab sie nach und wurde über den Köpfen der Menge in die Höhe gehoben; sie drehte sich langsam, wie an einem Galgen.