Za pouhých 15 let prodělaly všechny tyto státy hospodářské a politické změny, které co do rozsahu a rychlosti neměly v evropských dějinách obdoby. Pro většinu těchto zemí nebylo členství v EU pouze vstupenkou k hospodářské prosperitě, za niž zaplatí bohatí unijní pamětníci. Naopak si uvědomovaly, že většinu práce budou muset odvést samy – byť pod vedením EU a s pomocí unijního know-how. Možná je toto jeden z důvodů, proč se mnozí lidé ve střední a východní Evropě domnívají, že fondy EU jsou sice užitečné, ale mají menší význam než možnost být součástí sjednocené Evropy s rozšířenými příležitostmi, které vyplývají z jejích společných pravidel. EU navíc nabízí malým zemím sevřeným mezi Německem a Ruskem takovou míru politické stability a bezpečnosti, jakou v novodobých dějinách nikdy neměly. Ostatní už zvládnou samy. Naproti tomu západoevropské státy již politický rozměr evropské integrace zjevně tolik neznepokojuje. Pokládají ho za samozřejmý a více se zajímají o domácí voliče.
In lediglich 15 Jahren haben all diese Ländern wirtschaftliche und politische Veränderungen durchlitten, die von ihrem Umfang und Tempo her in der Geschichte Europas ohne Beispiel sind. Für die meisten dieser Länder war die EU-Mitgliedschaft nicht nur eine Eintrittskarte zum von den reichen Altmitgliedern der EU bezahlten wirtschaftlichem Wohlstand. Im Gegenteil, sie wussten, dass sie den größten Teil der Arbeit selbst würden erledigen müssen – wenn auch unter Anleitung und mithilfe des Know-hows der EU. Vielleicht ist dies ein Grund, warum viele in Osteuropa der Ansicht sind, dass EU-Fördermittel zwar hilfreich, aber weniger wichtig sind als die Mitgliedschaft in einem vereinten Europa mit ihren aufgrund der gemeinsamen Regeln erweiterten Chancen. Außerdem bietet die EU den kleinen, zwischen Deutschland und Russland zusammengepressten Ländern ein gewisses Maß politischer Stabilität und Sicherheit, so wie sie es in der neueren Geschichte niemals hatten. Den Rest können sie allein bewältigen. Im Gegensatz dazu scheinen die westeuropäischen Länder nicht länger besonders interessiert an der politischen Dimension der europäischen Integration. Sie betrachten sie als selbstverständlich und sind mehr um ihre nationalen Klientelen besorgt.