A v Zambii, v oblastech kde jsou práva žen na půdu slabá a míra HIV infekce vysoká, je u žen menší pravděpodobnost, že budou investovat do vylepšení sklizní – i když jejich manželé nejsou HIV pozitivní. Tyto ženy předpokládají, že budou přinuceny opustit své pozemky, když ovdoví, a toto očekávání snižuje investice do farmaření, což ovlivňuje sklizně a rodinnou výživu po léta. Vzhledem k tomu, že je zde 400 milionů farmářek, tak zmíněné nálezy napovídají, že vysoké celkové náklady – měřeny ve smyslu produktivity a nerealizovaného ekonomického potenciálu – na nezajištěná práva na pozemky pro ženy. V Africe jsou známky o nezajištěných pozemkových právech doslova vryty do krajiny. V některých regionech donutilo špatné vedení záznamů a slabé administrativní struktury majitele pozemků zveřejňovat oznámení v jejich polích či na domech a varovat tak případné kupce, že mohou být napáleni a koupit parcely od lidí, kteří nejsou skutečnými majiteli. V mnoha zemích zkrátka neexistuje způsob jak zjistit, komu majetek patří. Komunity s jasnou právní kontrolou nad pozemky spravují tyto zdroje mnohem pečlivěji než ty nejistým vlastnictvím. To samé by se dalo říci o jednotlivcích.
Und in jenen Teilen Sambias, wo die Landrechte für Frauen schwach und die HIV-Infektionsrate hoch ist, liegt die Wahrscheinlichkeit, dass Frauen in die Steigerung von Ernteerträgen investieren, niedriger – auch wenn ihre Ehemänner nicht HIV-positiv sind. Diese Frauen gehen davon aus, dass sie als Witwen von ihrem Land vertrieben werden und diese Erwartung dämpft Investitionen in die Landwirtschaft, was sich wiederum auf Ernteerträge und die Ernährungssituation der Familie über Jahre negativ auswirkt. Angesichts der Tatsache, dass es 400 Millionen Bäuerinnen gibt, legen derartige Erkenntnisse die hohen globalen Kosten unsicherer Landrechte für Frauen nahe – gemessen in Form verlorener Produktivität und nicht realisierten wirtschaftlichen Potenzials. In Afrika sind die Zeichen unsicherer Landrechte buchstäblich in der Landschaft abzulesen. In manchen Regionen zwangen schlechte Besitzdokumentation und schwache Verwaltungsstrukturen Landbesitzer dazu, auf ihren Feldern oder an ihren Häusern Hinweise anzubringen, die mögliche Käufer davor warnen, Parzellen von Personen zu kaufen, bei denen es sich nicht die legitimen Besitzer des Grundstücks handelt. In vielen Ländern besteht einfach keine Möglichkeit, zu eruieren, in wessen Besitz sich das entsprechende Stück Land befindet. Gemeinden mit klarer gesetzlicher Kontrolle des Landbesitzes verwalten diese Ressourcen gewissenhafter als solche, wo der Landbesitz auf wackeliger Rechtsgrundlage steht. Gleiches gilt auch für Einzelpersonen.