Každá společnost je za jistých podmínek náchylná k propadnutí barbarismu. Mnozí historici tvrdí, že německá společnost za Hitlera byla jakýmsi jedinečným zlem. Chyba. Německo destabilizovala porážka v první světové válce, surový mír roku 1919, hyperinflace dvacátých let a hospodářská krize let třicátých, jinak ovšem nikterak ojediněle barbarské nebylo. Naopak, na samém počátku dvacátého století bylo Německo jednou z nejbohatších zemí na světě se záviděníhodně vysokou úrovní vzdělanosti a vědecké zdatnosti. Hannah Arendtová byla pravdě blíž, když nepsala o jedinečnosti, nýbrž o „banalitě zla". Zdá se, že propadání barbarství má dva typické rysy.
Unter gewissen Voraussetzungen ist jede Gesellschaft anfällig, in die Barbarei zu versinken. Zahlreiche Historiker sind der Meinung, dass die deutsche Gesellschaft unter Hitler einzigartig böse war. Falsch. Die Niederlage im Ersten Weltkrieg, der drakonische Friedensvertrag aus dem Jahr 1919, die Hyperinflation in den 1920er Jahren und die Große Depression in den 1930er Jahren destabilisierten Deutschland, das ansonst nicht einzigartig barbarisch war. Ganz im Gegenteil: Im frühen 20. Jahrhundert war Deutschland eines der reichsten Länder der Welt, mit einem beneidenswert hohen Bildungsstandard und einer fortgeschrittenen Wissenschaft. Hannah Arendt kam der Sache schon näher, als sie von der „Banalität des Bösen" schrieb und nicht von seiner Einzigartigkeit. Der Abstieg in die Barbarei scheint von zwei Merkmalen gekennzeichnet zu sein.