Dotčené právní předpisy stanovily, že při neexistenci dokladů poskytnutých daňovým poplatníkem jsou příjmy ze samostatně výdělečných činností zdanitelné poplatníkemrezidentem zjišťovány srovnáním s příjmy ostatních poplatníků, zatímco příjmy poplatníka-nerezidenta byly stanoveny odkazem na minimální základy daně. Skutečnost, že použití minimálních základů daně je často pro poplatníky-nerezidenty výhodné, je v tomto ohledu nerozhodná. Soudní dvůr dále upřesnil, že nezbytnost zajistit účinnost daňového dohledu sice představuje naléhavý důvod obecného zájmu, avšak nemůže tuto nepřímou diskriminaci odůvodnit, jelikož stejné praktické těžkosti existují u dohledu nad rezidenty a jelikož existují jiné mechanismy umožňující výměnu informací daňového charakteru mezi členskými státy. A nakonec ve věci Komise v. Dánsko (rozsudek ze dne 30. ledna 2007, C-150/04, Sb. rozh. s. I-1169) vyhověl Soudní dvůr žalobě pro nesplnění povinnosti podané Komisí proti Dánskému království, a prohlásil, že právní předpisy umožňující poplatníkům odečíst příspěvky zaplacené v rámci důchodového programu od daňového základu nebo právo tyto příspěvky do tohoto základu nezahrnout, jsou v rozporu s články 39 ES, 43 ES a 49 ES, pokud tento program byl sjednán s institucí usazenou v tuzemsku a vyloučil veškeré daňové zvýhodnění u programů sjednaných s důchodovými institucemi usazenými v jiných členských státech. Soudní dvůr totiž konstatoval, že takové právní předpisy mohou mít odrazující účinek na volné poskytování služeb v oblasti pojištění důchodovou institucí z jiného členského státu, stejně jako na svobodu usazování a volný pohyb pracovníků, kteří pocházejí z jiného členského státu, nebo kteří v něm pracovali, a sjednali si již důchodový program.
Unter Verweis auf seine Rechtsprechung zur Klarstellung der Anforderungen, die sich aus dem freien Kapitalverkehr für Dividenden ergeben, die Inländer von ausländischen Gesellschaften empfangen, insbesondere auf die Urteile Verkooijen (Urteil vom 6. Juni 2000, C-35/98, Slg. 2000, I-4071) und Manninen (Urteil vom 7. September 2004, C-319/02, Slg. 2004, I-7477), hat der Gerichtshof festgestellt, dass die deutsche Steuerregelung den freien Kapitalverkehr beschränkt. Die in dieser Regelung vorgesehene Steuergutschrift soll die Doppelbesteuerung der als Dividenden ausgeschütteten Gewinne von Gesellschaften verhindern. Indem sie die Steuergutschrift auf Dividenden beschränkt, die von Gesellschaften mit Sitz in Deutschland ausgeschüttet werden, benachteiligt sie die in Deutschland unbeschränkt einkommensteuerpichtigen Personen, die Dividenden von Gesellschaften mit Sitz in anderen Mitgliedstaaten beziehen. Diese Personen können auf ihre Steuer nicht die von diesen Gesellschaften in ihrem Sitzstaat geschuldete Körperschaftsteuer anrechnen. Darüber hinaus behindert diese Regelung die letztgenannten Gesellschaften darin, in Deutschland Kapital zu sammeln.