A i když oficiální činitelé nechtějí euro opustit, mohou k tomu dospět v důsledku strategické snahy přimět jiné země, aby souhlasily se změnou určité politiky. Země, která je přesvědčena, že monetární nebo fiskální politika je příliš přísná, může pohrozit vystoupením, pokud se tato politika nezmění. Je-li zmíněnou zemí Německo nebo Francie, je takové riziko očividně značné. Také v případě menších zemí však může jít o vážnou hrozbu, protože to může být pokládáno za začátek konce. Jakýkoliv typ země by tedy mohl s touto hrozbou vyrukovat v naději, že to postačí k tomu, aby kolegové z EMU souhlasili se změnou politiky požadovanou touto zemí. Riziko samozřejmě spočívá v tom, ostatní země se nemusí nechat zastrašit. Vyhrožující stát by se pak musel rozhodnout, zda přijme pokořující porážku a zůstane, nebo zda se bude chovat „zásadově“ a vystoupí.
Selbst wenn man von offizieller Seite den Euro gar nicht aufgeben möchte, könnte es im Rahmen einer Strategie, andere Länder zu einem Politikwechsel zu bewegen, möglicherweise dazu kommen. Ein Land, das die Währungs- oder Finanzpolitik für zu restriktiv hält, könnte drohen, die EWWU zu verlassen, falls diese Politik nicht geändert wird. Ein erhebliches Risiko ist dies eindeutig dann, wenn es sich bei diesem Land um Deutschland oder Frankreich handelt. Doch selbst im Falle eines kleineren Landes könnte es eine ernsthafte Bedrohung darstellen, da es als Anfang vom Ende angesehen werden könnte. Beide Arten von Ländern könnten daher eine derartige Drohung äußern, in der Hoffnung, dass dies ausreichen möge, um ihre EWWU-Kollegen zur Zustimmung zum angestrebten Politikwechsel zu bewegen. Die Gefahr ist natürlich, dass sich die übrigen Länder nicht einschüchtern lassen. Das drohende Land müsste dann entweder eine beschämende Niederlage akzeptieren und in der EWWU bleiben oder zu seinen „Prinzipien“ stehen und gehen.