Na první pohled se to zdá v pořádku. Lidé pobírají mzdu nebo mají příjem z jiných zdrojů. Pak přijde vláda a část jejich příjmů jim vezme v daních. Otázkou je, jakou část příjmu může vláda od každého takového člověka žádat a být přitom spravedlivá. Bylo by ovšem zavádějící předpokládat, že rozdělení příjmů před zdaněním je morálně závažný výchozí bod a že spravedlnost daňové zátěže spočívá v tom, nakolik se od něj odchýlí. Rozložení příjmů před zdaněním totiž nemá žádný morální význam a morální význam tudíž nemá ani rozložení daňové zátěže stanovené oproti základní čáře. Je to prostá logika. Rozložení příjmů před zdaněním by mělo morální význam, kdyby každý vlastnil svůj příjem před zdaněním do chvíle, než si z něj daně část vezmou.
Auf den ersten Blick erscheint das durchaus angemessen. Die Steuerzahler erhalten einen Lohn oder ein Einkommen und dann nimmt der Staat etwas davon als Steuern wieder weg. Es stellt sich dann lediglich die Frage, wie hoch der staatliche Anteil sein muss, damit er gerecht bleibt. Es ist aber ein Fehler, davon auszugehen, dass die Verteilung der Bruttoeinkommen ein moralisch sicherer Ausgangspunkt ist, um die Gerechtigkeit der Steuerbelastung festzulegen. Tatsächlich ist die Verteilung der Bruttoeinkommen als moralischer Ausgangspunkt ganz und gar ungeeignet, woraus folgt, dass die Verteilung von Steuerlasten auf dieser Grundlage auch keinen moralischen Wert besitzen und also auch nicht gerecht sein können. Das ist doch ganz logisch. Die Verteilung des Bruttoeinkommens hätte eine moralische Bedeutung, wenn jeder über sein Bruttoeinkommen verfügen und dann die entsprechenden Steuern bezahlen würde.