Ještě záhadnější je skutečnost, že se velkorysejší sociální politika nepromítá do nižší disparity v oblasti zdraví. Dokonce i severské země – které patří ke světové špičce, pokud jde o tvorbu univerzálních a dobře koncipovaných sociálních politik provázejících občany od kolébky do hrobu – čelí značné disparitě v oblasti zdraví, přestože vykazují poměrně nízkou nerovnost příjmů. Moderní sociální státy pochopitelně sociální nerovnost ani zdaleka neodstranily a disparita v přístupu ke hmotným i lidským zdrojům dál vede k situaci, že občané žijí velmi nerovnými životy. Radikální přerozdělování bohatství však nikdy nebylo cílem sociálního státu. Sociální politika si spíše klade za cíl vytvořit kompromis mezi zájmy zaměstnanců a zaměstnavatelů, pracujícími a středními vrstvami. Její přerozdělovací efekt je v důsledku toho skromný.
Noch merkwürdiger ist die Tatsache, dass großzügigere Wohlfahrtsmaßnahmen nicht zu Verringerungen der Gesundheitsdisparitäten führen. Sogar in den nordischen Staaten – die weltweit führend darin sind, ihren Bürgern von der Wiege bis zur Bahre universelle und gut durchdachte soziale Hilfsmaßnahmen zukommen zu lassen – sind trotz der relativ geringen Einkommensungleichheiten deutliche Gesundheitsdisparitäten erkennbar. Sicherlich sind die modernen Wohlfahrtsstaaten weit davon entfernt, soziale Ungleichheit ausgerottet zu haben. Disparitäten beim Zugriff auf materielle und menschliche Ressourcen führen weiterhin zu großen Ungleichheiten im Leben ihrer Bürger. Aber das Ziel des Wohlfahrtsstaates bestand niemals darin, den Wohlstand radikal umzuverteilen. Vielmehr sind die Wohlfahrtsprogramme dazu da, Kompromisse zwischen Arbeitgebern und Arbeitnehmern sowie Arbeitern und der Mittelklasse zu ermöglichen. Daher sind ihre Umverteilungseffekte nur mild.