Když se USA začaly v 80. letech otevírat dovozu z Mexika, Číny a dalších rozvojových zemí, dalo se očekávat, že se vydají evropskou cestou. USA si však pod tíhou reaganovských a tržně fundamentalistických idejí zvolily opačný směr. Jak říká prezident Institutu hospodářské politiky Larry Mishel, „poražení byli ignorováni záměrně“. V roce 1981 byl „program pomoci s adaptací na obchod (TAA) jednou z prvních věcí, na které Reagan zaútočil, když seškrtal jeho týdenní kompenzační platby“. Škody pokračovaly i za následných demokratických administrativ. „Kdyby zastáncům volného obchodu skutečně záleželo na pracující vrstvě,“ tvrdí Mishel, „mohli podpořit celou paletu politik na podporu robustního mzdového růstu: plnou zaměstnanost, kolektivní vyjednávání, vysoké standardy trhu práce, silnou minimální mzdu a tak dále.“ To vše se mohlo učinit „před vyvoláním ‚šoků‘ rozšířením obchodu se zeměmi s nízkou úrovní mezd“. Mohly by nyní USA obrátit kurz a začít se držet nově se rýsujícího úzu?
Als die USA in den 1980er Jahren begannen, sich für Einfuhren aus Mexiko, China und anderen Entwicklungsländern zu öffnen, hätte man erwarten können, dass sie dem europäischen Beispiel folgen würden. Stattdessen schlugen sie unter dem Einfluss reaganscher und marktfundamentalistischer Ideen eine gegenteilige Richtung ein. Laut Larry Mishel, Präsident des Economic Policy Institute, „war es eine bewusste Entscheidung, die Verlierer zu ignorieren“. Entsprechend war das „TAA-Programm [ein Programm der US-Bundesregierung zur Abfederung der negativen Folgen von Importen (Anmerkung des Übersetzers)] … eines der ersten Dinge, die Reagan attackierte, indem er die im Rahmen dieses Programms geleisteten wöchentlichen Entschädigungszahlungen kürzte.“ Unter späteren demokratischen Regierungen wurden weitere Schäden angerichtet. „[W]enn die Arbeiter den Befürwortern des Freihandels tatsächlich wichtig gewesen wären“, so Mishel, „hätten Letztere ein breites Spektrum an politischen Maßnahmen zur Stärkung eines robusten Lohnwachstums unterstützt: Vollbeschäftigung, Kollektivvereinbarungen, hohe Arbeitsstandards, einen robusten Mindestlohn usw.“ Und all dies wäre „vor Verabreichung der ‚Schocks‘ durch Ausweitung des Handels mit den Niedriglohnländern“ möglich gewesen. Könnten die USA jetzt ihren Kurs ändern und dem sich neu herausbildenden Konsens folgen?