Stejně deprimující pocit jsem měl nedávno, když jsem četl návrhy krajně pravicového maďarského premiéra Viktora Orbána na dosažení míru na Ukrajině – návrhy, které se příliš nelišily od toho, co od vypuknutí ohavné Putinovy invaze navrhuji já. Orbán mě sice na rozdíl od voliče Zlatého úsvitu osobně nechválil, ale moje znechucení bylo stejné. Už léta nesu velmi nelibě, když se z lidí, jejichž analýzy alespoň částečně rezonují s mými, náhle vyklubou fašističtí antisemité, nereformovaní stalinisté, blázniví libertariáni nebo v poslední době trumpisté. Kvalitní pojednání odhalující nepočestné praktiky bankéřů zdegenerovala v ohavné útoky na Židy. Kritiky „pozlaceného věku“ raného finančního kapitalismu se změnily v obdivné traktáty na strýčka Joea. Odborné analýzy tendence našich centrálních bank nakládat s našimi penězi rychle a uvolněně vyústily v potřeštěné návrhy o kryptoměnách, které zavánějí nebezpečnou libertariánskou ideou apolitických peněz. A z naprosto racionálních výtek vůči „liberálnímu“ imperialismu či opovržlivému postoji liberálního establishmentu k modrým límečkům se staly výzvy k budování hraničních zdí, pronásledování nebělošských osob nebo tažení na Kongres. Svatou povinnost zaregistrovat u svých radikálních bližních sklouznutí od humanismu k misantropii geniálně zachytil režisér Sergej Ejzenštejn ve filmu Křižník Potěmkin.
Das gleiche ungute Gefühl beschlich mich dieser Tage, als ich die Vorschläge des rechtsradikalen ungarischen Ministerpräsidenten Viktor Orbán für einen Frieden in der Ukraine zu Gesicht bekam - die nicht allzu weit von dem entfernt waren, was ich schon seit Beginn der widerlichen Invasion Putins vorschlage. Obwohl mich Orbán - im Gegensatz zum Wähler der Goldenen Morgenröte - nicht persönlich lobt, empfand ich dieselbe Abscheu. Im Laufe der Jahre hat es mir stets immenses Unbehagen bereitet, wenn Menschen, deren Analysen zumindest teilweise mit meinen eigenen übereinstimmten, sich plötzlich als faschistische Antisemiten, unverbesserliche Stalinisten, verrückte Libertäre oder, in letzter Zeit, als Trumpisten entpuppten. Durchdachte Abhandlungen, in denen die Machenschaften der Banker aufgedeckt wurden, arteten in üble Angriffe auf Juden aus. Kritik an der Gilded Age des frühen Finanzkapitalismus wurde zu Lobgesänge auf Onkel Joe umgedeutet. Forensische Analysen über den tendenziell sorglosen Umgang der Zentralbanken mit unserem Geld endeten in verrückten Vorschlägen zu Kryptowährungen, die stark an die gefährliche libertäre Idee des unpolitischen Geldes erinnern. Und nicht zuletzt wurden aus vollkommen berechtigten Vorwürfen gegen den „liberalen” Imperialismus oder die Verachtung des liberalen Establishments gegenüber Arbeiterinnen und Arbeiter Forderungen für die Errichtung von Grenzmauern, die Drangsalierung von Brown People oder den Einbruch in den Kongress. Die heilige Pflicht, den Schwenk eines radikalen Mitstreiters vom Humanismus zur Menschenfeindlichkeit zu bemerken, wurde von Sergei Eisenstein im Jahr 1925 in dem Film Panzerkreuzer Potemkin in brillanter Weise eingefangen.