Je-li něco právem, pak náklady s tím spojené nemohou hrát roli. Například při obhajobě svobody projevu nejsou žádné ekonomické náklady příliš vysoké. Naopak potřebnost štědrých veřejných penzí nelze oddělit od jejich nákladů pro daňové poplatníky. Formy sociální ochrany by měly být rámcově zakotveny v zákonech schválených demokraticky zvolenými zákonodárci, kteří jsou plně způsobilí poměřovat jejich náklady a přínos pro své voliče. I nejhorlivější zastánce práva na rozšířenou zdravotní péči by měl uznat, že platformou pro obhajování tohoto názoru je parlament, nikoliv Evropský soudní dvůr. Podobné formy sociální ochrany nemají v ústavě místo, zvláště ne v takové ústavě, již nelze tak snadno měnit. Skutečnost, že určitá „sociální práva" pronikla do národních ústav některých evropských zemí, ještě není důvodem pro jejich vztažení na celou unii, jak činí současný návrh.
Wenn etwas ein „Recht" ist, spielen die Kosten keine Rolle. Zur Verteidigung der Redefreiheit, beispielsweise, sind keine ökonomischen Kosten zu hoch. Der Wunsch nach großzügigen staatlichen Renten allerdings, kann nur in seinem Zusammenhang mit den Kosten für die Steuerzahler betrachtet werden. Soziale Schutzbestimmungen sind von demokratisch gewählten Legislativen in Gesetzesform zu gießen. Der Gesetzgeber ist die geeignete Instanz, um die Kosten und Nutzen für die Bürger abzuwägen. Die glühendsten Verfechter erweiterter Rechte in der Gesundheitsversorgung sollten zur Kenntnis nehmen, dass diese Anliegen am besten im Parlament aufgehoben sind und nicht beim Europäischen Gerichtshof. Diese Schutzbestimmungen haben in einer Verfassung nichts zu suchen und schon gar nicht in einer, die nicht so einfach geändert werden kann. Die Tatsache, dass gewisse „sozialen Rechte" Eingang in manche nationale Verfassung Europas Eingang fanden, ist kein Grund, sie der gesamten Union aufzuerlegen, so wie es im gegenwärtigen Entwurf vorgesehen ist.