Nejsnazším způsobem jak to prokázat je požádat lidi, aby úplnost svých znalostí ohodnotili na sedmistupňové škále. U každé otázky představuje číslo 7 ekvivalent dokonale podrobné duševní představy a číslo 1 označuje téměř nulovou znalost daného mechanismu, jen mlhavou představu. Lidé s chutí a hodnověrně bodují své porozumění všemu možnému, od složitých strojů přes biologické soustavy až po přírodní jevy, jako jsou vlny; hodnocení je však obvykle mnohem vyšší než jejich skutečné znalosti. Neshodu mezi tím, co si myslíme, že víme, a tím, co víme skutečně, můžeme měřit prostě tím, že lidi poté, co své znalosti na úvod obodovali, požádáme, aby nám co nejpodrobněji vysvětlili, jak některé věci fungují, a aby pak své vědomosti znovu bodově ohodnotili ve světle svého pokusu o vysvětlení. Obdobně jim můžeme položit zásadní diagnostické otázky (například „Jak přejde helikoptéra ze vznášení se na místě k letu vpřed?“) nebo jim předložit stručné, ale výstižné odborné vysvětlení. Ve všech těchto případech lidé poněkud rozpačitě přiznávají, že úroveň jejich znalostí byla mnohem nižší, než se původně domnívali. Lidé jsou často svou nevědomostí udiveni a ohromeni, ale obecně si v odhadování, jak mnoho víme, nevedeme špatně. Konkrétní nedostatek ovšem máme ve vztahu ke svým explanačním znalostem.
Der einfachste Weg dies aufzuzeigen ist, Versuchspersonen die Vollständigkeit ihres Wissens auf einer siebenstufigen Skala beurteilen zu lassen. Bei jeder Frage steht "7" für perfektes Verständnis eines bestimmten Mechanismus, während "1" angibt, dass man davon fast keine Ahnung, nur eine vage Vorstellung hat. Die Versuchspersonen kreuzen nun freimütig und ehrlich, die ihrem vermuteten Kenntnisstand entsprechenden Zahlen bei Aufgabenstellungen an, die von komplexen Maschinen über biologische Systeme bis hin zu natürlichen Phänomenen wie die Gezeiten reichen. Allerdings kreuzen sie meistens höhere Werte an, als es ihrem tatsächlichen Wissen entsprechen würde. Wir können die Diskrepanz zwischen dem, was wir glauben zu wissen und dem, was wir wirklich wissen messen, indem wir die Versuchspersonen nach der Selbstbeurteilung einfach bitten, uns möglichst detailgenau zu erklären, wie manche Dinge funktionieren. Anschließend müssen sie ihre Selbstbeurteilung im Lichte ihrer Erklärungsversuche noch einmal durchgehen. In ähnlicher Weise können wir auch überprüfende Fragen stellen (beispielsweise: "Wie kann ein Helikopter vom Schwebeflug in den Vorwärtsflug übergehen?") Oder wir bieten einfach kurze und prägnante, aber doch erschöpfende Erklärungen an. In jedem dieser Fälle räumen die Versuchspersonen kleinlaut ein, dass ihr Verständnis einer Fragestellung doch um sehr viel schlechter war als sie ursprünglich angenommen hatten. Die Versuchspersonen sind oftmals überrascht und erschrocken über das Ausmaß ihrer Unwissenheit, aber insgesamt schätzen wir unsere Kenntnisse gar nicht so schlecht ein. Vielmehr haben wir ein spezielles Defizit im Hinblick auf unser explanatorisches Wissen.