Na rozdíl od SDIH tato hypotéza implikuje ryze psychologickou souvztažnost. Žádná z těchto teorií však neposkytuje odpověď na letitou otázku: čím lze vysvětlit současné vnímání velkého a blízkého Měsíce? Navrhl jsem řešení, které k této iluzi přistupuje z odlišného výchozího bodu. Začínám u podstaty vjemového systému: Za jakých okolností se tento systém vyvinul? Podstatnou roli hrál očividně pohyb. Naše zraková soustava se vyvinula v prostředí, jež obsahovalo (většinou) pevné pohybující se objekty.
Anders als bei der Größen-Distanz-Invarianz-Hypothese wird hier eine rein psychologische Beziehung impliziert. Keine dieser Theorien allerdings beantwortet die Jahrhunderte alte Frage: Wie lässt sich die gleichzeitige Wahrnehmung des Mondes als groß und als nah erklären? Ich habe eine Lösung vorgeschlagen, die sich der Mondtäuschung von einem anderen Ansatz her nähert. Ich setze bei der Beschaffenheit des Wahrnehmungssystems an: Was waren die Bedingungen, unter denen es entstand? Ein wesentliches Element dabei war eindeutig die Bewegung. Unser visuelles System hat sich in einem Umfeld entwickelt, das (überwiegend) starre, sich bewegende Objekte enthielt.