I dějiny cirkusu se zaměřují na vytváření takových párů: ješitný, sebevědomý Bílý klaun a Hloupý Augustus, pokorný smolař, jehož kalhoty pocítí kopanec jeho upjatého, nabubřelého druha. Pro Východoevropana jako jsem já není snadné přehlížet dějiny cirkusu – nebo dějiny vůbec. Okázalý Komunistický manifest předznamenal přízrak Velké utopie pronásledující Evropu, ale nikterak nás nevaroval před krvavou tyranií. Důvěřivý Sancho Panza měl přijmout klamné revoluční dogma jako oprávnění k vedení nemilosrdné války proti všem. Sen o zlepšení světa skrýval frašku, která nepostihla jen jeden jediný život jako v Cervantesově příběhu, ani pouze tu pomýlenou armádu šašků, již žili v domnění, že jsou misionáři. Ten sen zničil celé generace obětí. Ve světě cirkusu vypadá básník jako rytíř smutné postavy a Hlupák Augustus se zdá být špatně připraven na každodenní život. Jako Don Quijote – a Cervantes sám – umělec sní o jiných pravidlech a odměnách než jeho bližní, již se spokojí se zažíváním všedního života.
Selbst die Geschichte des Zirkus konzentriert sich auf eine derartige Paarung: den eitlen, wichtigtuerischen weißen Clown und den dummen August, den demütigen Verlierer, der von seinem steifen, pompösen Partner in den Hintern getreten wird. Für einen Osteuropäer wie mich selbst ist es schwer, die Geschichte des Zirkus zu ignorieren – oder die Geschichte selbst. Das Kommunistische Manifest kündete feierlich vom Gespenst der großen Utopie, welches in Europa umging, aber es versäumte, uns vor seiner blutigen Tyrannei zu warnen. Dem leichtgläubigen Sancho Pansa war es bestimmt, sich die trügerischen Dogmen der Revolution als Berechtigung zur Führung eines brutalen Krieges gegen alle zu Eigen zu machen. Der Traum von der Verbesserung der Welt verschleierte eine Farce, die nicht nur – wie in der Geschichte von Cervantes – ein einzelnes Leben betraf und die nicht allein die irreführende Armee der als Heilsbringer empfangenen Narren in Mitleidenschaft zog: Dieser Traum vernichtete Generationen von Opfern. Im Zirkus unserer Welt erscheint uns der Dichter als ein Ritter von der traurigen Gestalt; der dumme August scheint schlecht gerüstet für das tägliche Leben. Wie Don Quichote – und Cervantes selbst – träumt der Künstler von anderen Regeln und Belohnungen als seine Mitmenschen, die es zufrieden sind, ihr tägliches Leben zu verdauen.