Když jsem před více jak 20 lety začal zastupovat vězně odsouzené k trestu smrti, neměli nárok na právníka v druhém, ani čtvrtém dějství. Byli odkázáni sami na sebe. Nárok na právní zastoupení ve třetím dějství získali až na konci osmdesátých let. Všichni odsouzení k trestu smrti tak museli během svého soudního řízení spoléhat na pro bono právníky. Problémem bylo, že odsouzených k trestu smrti bylo mnohem víc než právníků, kteří měli jak zájem, tak patřičnou odbornost. Není tedy divu, že se nejvíc právníků nahnalo do čvrtého dějství. Je to logické. Jsou to nejnaléhavější případy těch, kteří měli nejblíž k popravě. Někteří z těch právníků dokázali úspěšně zajistit nové soudní procesy.
Als ich vor 20 Jahren anfing, Häftlinge im Todestrakt gerichtlich zu vertreten, hatten diese Insassen noch kein Recht auf einen Anwalt im zweiten oder vierten Kapitel dieser Geschichte. Sie waren auf sich gestellt. Überhaupt erhielten sie erst in den späten 1980ern das Recht auf einen Anwalt im dritten Kapitel der Geschichte zugesprochen. Also mussten sich all diese Häftlinge im Todestrakt auf freiwillige Anwälte verlassen, um ihre Gerichtsverfahren zu regeln. Das Problem war, dass es viel mehr Todestrakt-Insassen gab als Anwälte, die sowohl das nötige Interesse als auch die Erfahrung hatten, diese Fälle zu bearbeiten. So kam es, dass die Anwälte unweigerlich die Fälle übernahmen, die schon im vierten Kapitel waren. Das macht natürlich Sinn. Diese Fälle sind am dringlichsten, diese Leute sind ihrer Hinrichtung am nächsten. Manche dieser Anwälte waren erfolgreich. Sie verschafften ihren Mandanten neue Verhandlungen.