Mezi partnerské státy patří všechny nečlenské země NATO v Evropě, jako jsou Rakousko, Švýcarsko, Finsko nebo Švédsko, a také uchazeči a možní budoucí členové NATO, mezi něž patří Bosna, Srbsko, Makedonie, Ukrajina, Bělorusko nebo i Rusko. Partnery jsou prakticky všechny středoasijské státy – od Turkmenistánu po Kazachstán, ale i Arménie, Ázerbájdžán, Afghánistán a Pákistán – a také celá oblast Maghrebu od Maroka po Egypt, dále Izrael, Jordánsko, Irák, Bahrajn, Katar, Kuvajt a Spojené arabské emiráty. A partnery má NATO i v Pacifiku: Japonsko, Jižní Koreu, Austrálii, Nový Zéland a Mongolsko. Pokud jde o organizace, NATO uvádí, že navázalo „těsné pracovní vztahy“ s Organizací spojených národů, Evropskou unií a Organizací pro bezpečnost a spolupráci v Evropě.
Zu den Partnern gehören tatsächlich alle europäischen Nicht-NATO-Länder wie Österreich, die Schweiz, Finnland und Schweden sowie mögliche Mitglieder und an einer Mitgliedschaft interessierte Länder wie Bosnien, Serbien, Mazedonien, die Ukraine, Weißrussland und sogar Russland. So gut wie alle zentralasiatischen Länder – von Turkmenistan über Kasachstan bis hin zu Armenien, Aserbeidschan, Afghanistan und Pakistan – sind Partner, ebenso ganz Nordafrika von Marokko bis Ägypten sowie Israel, Jordanien, der Irak, Bahrain, Katar, Kuwait und die Vereinigten Arabischen Emirate. Im pazifischen Raum gehören schließlich Japan, Südkorea, Australien, Neuseeland und die Mongolei zu den Partnerländern. Auf der organisatorischen Seite pflegt die NATO nach eigener Aussage “enge Arbeitsbeziehungen” mit den Vereinten Nationen, der Europäischen Union und der Organisation für Sicherheit und Zusammenarbeit in Europa.