Novým heslem se stalo „Obchod, ne pomoc“. Tento přístup, průkopnicky ražený v 80. letech ekonomem Peterem Bauerem, se stal živou vodou Washingtonského konsenzu. Afrika, říkalo se s oblibou, dožene zpoždění, jedině pokud dereguluje své ekonomiky a přijme exportem tažený růst, tak jako „zázračné“ ekonomiky východní Asie. Poradci ze Světové banky a Mezinárodního měnového fondu africkým vládám říkali, aby přestaly subvencovat „národní šampiony“ a strhly obchodní bariéry. Poskytování omezeného objemu pomoci se podmiňovalo demontáží veřejného sektoru. K roku 1996 už v subsaharské Africe zaměstnával stát pouhé 1 % obyvatel, oproti 3 % v ostatních rozvojových oblastech a 7 % v OECD. Navzdory osekání státu však Afrika neskočila rovnýma nohama do prosperity.
„Handel, nicht Hilfe“ war die neue Parole. Unter der Federführung des Ökonomen Peter Bauer, wurde dies zur Patentlösung des Washington-Konsens in den 1980er Jahren. Es war modern zu behaupten, Afrika würde aufholen, wenn es seine Ökonomien dereguliert und auf Export induziertes Wachstum setzt wie die „Wunderökonomien“ Ostasiens. Berater der Weltbank und des Internationalen Währungsfonds rieten den afrikanischen Regierungen, führende nationale Wirtschaftsbetriebe nicht mehr zu subventionieren und ihre Handelsschranken abzubauen. Die Bereitstellung eines reduzierten Hilfsvolumens wurde an eine Demontage des öffentlichen Sektors gebunden. Bis 1996 arbeitete nur 1 Prozent der Bevölkerung in Subsahara-Afrika als Beamte. In anderen Entwicklungsregionen waren es 3 Prozent und in der OECD 7 Prozent. Doch obwohl sich der Staat zurückzog, machte Afrika keinen großen Sprung in Richtung Wohlstand.