V nejbližší době je mnohem pravděpodobnější cenová deflace. Dočasná deflace však nemusí být postrachem, jehož se centrální bankéři děsí, přinejmenším pokud se bankovní soustavy rekapitalizují a úrokové sazby v průmyslových zemích se prudce sníží. Ještě v září a říjnu Federální rezervní systém Spojených států i Evropská centrální banka pokládaly riziko inflace za zhruba stejně vysoké jako riziko ohrožující růst. Obě instituce se zdráhaly výrazně snížit úrokové sazby. Ostatně finanční trhy asi názor Fedu na americkou inflaci považovaly za charakteristický pro postoj ostatních centrálních bank vůči inflaci, což ještě posílilo překvapivé rozhodnutí ECB ze 2. října, že úrokové sazby ponechá v klidu. V říjnu se zdálo, že USA jsou na prahu nejvýznamnějšího bodu obratu ohledně inflace za posledních 20 let. Samozřejmě, předpovědi inflace prosluly svou obtížností. Probíhají obrovské strukturální změny, jak ve světovém hospodářství (např. obchodní a finanční globalizace), tak v jednotlivých ekonomikách (třeba úbytek moci odborových svazů).
Kurzfristig ist eine Preisdeflation viel wahrscheinlicher. Allerdings muss eine zeitweilige Deflation nicht unbedingt jenen Schrecken verbreiten, den die Zentralbanker fürchten, zumindest nicht, wenn das Banksystem rekapitalisiert ist und die Zinssätze in den Industrieländern stark fallen. Erst im September und Oktober stuften die amerikanische Federal Reserve und die Europäische Zentralbank das Inflationsrisiko als etwa gleich hoch wie das Wachstumsrisiko ein. Beide Zentralbanken zögerten, die Zinssätze spürbar zu senken. Auf den Finanzmärkten könnte man die Inflationserwartungen der Fed als repräsentativ für die Annahmen anderer Zentralbanken gesehen haben. Dieser Eindruck verstärkte sich durch die am 2. Oktober erfolgte überraschende Entscheidung der EZB, die Zinssätze unverändert zu lassen. Im Oktober befanden sich die USA hinsichtlich der Inflation an der Schwelle des bedeutsamsten Wendepunktes der letzten 20 Jahre. Natürlich sind Inflationsprognosen bekanntermaßen schwierig. In der Weltwirtschaft gab es ebenso große strukturelle Veränderungen (beispielsweise die Handels- und Finanzliberalisierung) wie in einzelnen Ökonomien (etwa den Niedergang der Gewerkschaften).