Jedna německá studie naznačuje, že rozšíření stožárů mobilních operátorů oslabuje imunitní systém včel (studie dává do souvislosti počet stožárů a intenzitu signálu na jedné straně a úhyn včel na straně druhé). Na definitivní závěry je ještě brzy, ale může to být i tak, že u mnoha běžných typů radiace neexistuje žádná bezpečná úroveň ozáření – čím více jsme mu vystaveni, tím větší škody utrpíme. Důsledky tohoto jevu bychom pak viděli v nepřímých dopadech, jako je rostoucí výskyt astmatu a hyperaktivity u dětí. Potíž se současnými regulačními modely tedy možná spočívá v předpokladu, že celá atmosféra je nám k dispozici k neomezenému využití. I my intuitivně chápeme důležitost omezení, jakmile ztrátu oblohy sami pocítíme v poetických souvislostech. Tím, jak stále větší část planety zamořuje světelný smog, totiž ztrácíme jedno ze svých nejstarších spojení s přírodou: odvěkou schopnost dívat se na hvězdy. Pokud ani vymírající včely nepovedou ke zformulování oficiálních zásad o způsobu sdílení oblohy, pak doufejme, že k tomu povede prázdný vesmír. Obloha musí patřit lidem.
Aus einer deutschen Studie geht hervor, dass die Ausbreitung der Sendemasten für Mobiltelefone das Immunsystem der Bienen schwächt (die Studie setzt Sendemasten und Signalstärke in Zusammenhang mit dem Bienensterben). Das abschließende Urteil steht noch aus, aber es könnte sein, dass es bei vielen der üblichen Strahlungsarten kein Belastungsniveau gibt, das sicher wäre; je höher die Belastung ist, desto mehr Schaden richten wir an. Das Ergebnis wäre an indirekten Auswirkungen abzulesen, z. B. an der Zunahme von Asthma und Hyperaktivität bei Kindern. Das Problem mit den vorhandenen Regulierungsmodellen liegt also vielleicht in der Annahme, dass die gesamte Atmosphäre uneingeschränkt zur Verfügung steht. Intuitiv können wir die Bedeutung von Grenzen verstehen, wenn der Verlust unseres Himmels poetisch ausgedrückt wird. Seit die Lichtverschmutzung den Planeten immer mehr erfasst, verlieren wir eine unserer ältesten Verbindungen zur Natur: die uralte Fähigkeit, zu den Sternen zu schauen. Wenn uns sterbende Bienen nicht zu formalen Richtlinien darüber veranlassen, wie der Himmel gemeinsam genutzt werden sollte, so wollen wir hoffen, dass der leere Raum dies tut. Der Himmel muss den Menschen gehören.