Nešlo zde jen o nacionalismus, nýbrž i o třídní monopol, který se obával konkurence odjinud. Chorvatskou opozici po dlouhou dobu představovaly jen nevládní organizace, např. Helsinský výbor, které vznášely námitky vůči vládě v oblastech lidských a menšinových práv, tedy tam, kde parlamentní opozice kolektivně mlčela. Teprve v posledních letech, kdy se politický boj přeorientoval na upadající ekonomiku, přijala veřejnost přímější antitudjmanovskou kritiku a dovolila tak i parlamentní opozici, aby se ke kritickým hlasům připojila. Vzhledem k tomu, že Tudjman vytvořil vysoce centralizovaný politický systém se širokými prezidentskými pravomocemi, opozice nehodlala riskovat a snažila se alespoň držet pospolu ve víře, že získá dvoutřetinovou parlamentní většinu, která by jí umožnila změnit ústavu. Tento běh věcí byl bohužel narušen v létě roku 1998, kdy se dvě opoziční strany – sociální demokraté (bývalí komunisté, SDP) a pravicoví liberální socialisté (HSLS) – dohodly na zvláštním partnerství, které letos v létě dostalo formální podobu koalice.
Und das war nicht nur eine Frage von blossem Nationalismus sondern betraf das Monopol einer Klasse, die den Wettbewerb von aussen fürchtet. Die Opposition Kroatiens war lange Zeit beschränkt auf NGO‘s wie das Kommitee von Helsinki, das die Regierung auf dem schwierigen Terrain der Menschen- und Minderheitsrecht herausforderte, einem Gebiet, auf dem die parlamentarische Opposition nie gewagt hatte, den Mund aufzumachen. In der jüngsten Zeit allerdings, als der politische Kampf zu einer sich immer verschlechternden Wirtschaft geführt hatte, akzeptierte die Öffentlichkeit immer mehr direkte Kritiken an Tudjman und erlaubte damit der parlamentarischen Opposition, sich dem Beispiel anzuschliessen. Weil Tudjman ein höchst zentralistisches politisches System mit enormen Privilegien des Präsidenten aufgebaut hatte, war das Beste, was die Opposition machen konnte, zusammenzuhalten, damit die 2/3-Mehrheit zusammenkommen würde, die für eine Änderung der Verfassung benötigt wird. Als aber im Sommer 1998 die zwei oppositionelle Parteien – die Sozialdemokraten (Ex-Kommunisten, SDP) und die rechts vom Zentrum stehenden Sozialliberalen (HSLS) – eine spezielle Beziehung miteinander eingingen, die als grosse Koalition offiziell bestätigt wurde, da waren solche Hoffnungen auf Verfassungsänderung und oppositioneller Einheitlichkeit dahin.