Lze se domnívat, že Slunce se chová podobně. Na vzorcích ledu, odebraných z ledové čepičky v Grónsku, lze vysledovat náhlé změny teploty. Na rozdíl od předpovědí klimatických modelů, zaměřujících se na emise skleníkových plynů, tyto vzorky dokládají, že pokles CO2 v atmosféře tato chladná mezidobí nepředcházel, nýbrž následoval po nich. Co tedy do této chvíle nese odpovědnost za globální oteplování? V letech 1900 až 1950 měla globální oteplování na svědomí nepochybně stoupající jasnost Slunce. V tomto období se totiž magnetická aktivita Slunce zvýsila dvakrát až třikrát. Atmosférický oxid uhličitý rozhodně významnou příčinou být nemohl, protože do roku 1950, kdy se globální oteplování na několik desetiletí ustálilo, se jeho podíl v atmosféře zvýsil jen o 7 procent. Po roce 1950 sluneční aktivita žádné zásadnějsí kolísání nezaznamenala, o 20 procent ovsem vzrostl podíl CO2, který se podepsal na globálním oteplování v letech 1970 až 2000.
Proben aus dem Inneren der Eisdecke Grönlands belegen beispielsweise gelegentliche abrupte Temperaturrückgänge. Im Gegensatz zu dem, was Klimamodelle, die sich auf Treibhausgasemissionen konzentrieren, voraussagen würden, dokumentieren diese Proben, dass eine Abnahme des atmosphärischen CO2 diesen Kälteperioden nachfolgte und nicht vorher auftrat. Was ist aber dann die Ursache der momentanen globalen Erwärmung? Als gesichert gilt, dass die globale Erwärmung zwischen 1900 und 1950 vor allem durch einen Anstieg der Sonnenhelligkeit bedingt war, da die magnetische Aktivität der Sonne in diesem Zeitraum um den Faktor zwei oder drei zunahm. Atmosphärisches CO2 kann nicht hauptverantwortlich dafür sein, denn sein Anteil erhöhte sich bis 1950 nur um etwa 7 %, worauf ein paar Jahrzehnte gleichmäßiger Temperatur folgten. Nach 1950 war jedoch kein signifikanter Anstieg der Sonnenaktivität zu verzeichnen, während atmosphärisches CO2 um 20 % anstieg, was die Erwärmung zwischen 1970 und 2000 bewirkte.