Britští rodiče bývají obvykle šokováni, když se dozvědí, že celková roční pomoc z rozpočtu jejich vlády činí přibližně 50 pencí (0,63 dolaru) na jednoho afrického školáka, což nestačí ani na psací pero, natožpak na učitele či učebnu. Záchrana DFID není stranické téma, protože existuje pozoruhodná shoda na podpoře Koalice za globální prosperitu se sídlem v Británii, která už prokázala, že diplomacie a rozvoj jsou různé úkoly rovnocenného významu. Ministerstvo zahraničí, poznamenává Tom Tugendhat, poslanec za Konzervativní stranu a předseda výboru pro britské zahraniční věci, je „hlavním diplomatem země“ a člověk by neměl „očekávat, že diplomaté vědí, jak řídit královnu Alžbětu, o nic více, než jak vést mezinárodní obchod a rozvoj“. Existuje však i pádnější a naléhavější argument na podporu nezávislého DFID. Bývalý britský premiér Winston Churchill kdysi označoval Spojené státy, Evropu a Commonwealth za tři soustředné kružnice britského vlivu. Čím větší vliv má Británie uvnitř jedné kružnice, tvrdil, tím větší ho bude mít v ostatních: mají-li Britové silný hlas v Evropě, budou je Američané brát vážněji. V sedmi dekádách od druhé světové války však Británie až příliš často zanedbávala čtvrtou kružnici sestávající z multilaterálních institucí, jako jsou Organizace spojených národů, Mezinárodní měnový fond, Světová banka nebo Světová obchodní organizace. Roli těchto institucí na globálním řízení dnes zpochybňuje administrativa amerického prezidenta Donalda Trumpa – právě v době, kdy je mezinárodní spolupráce nanejvýš zapotřebí pro řešení běžných problémů.
Britische Eltern sind meist schockiert zu erfahren, dass sich das jährliche Gesamtbudget ihrer Regierung für Entwicklungshilfe pro afrikanischem Schulkind auf rund 50 Pence (0,63 $) beläuft, was nicht einmal für einen Stift, geschweige denn für einen Lehrer oder ein Klassenzimmer ausreicht. Die Rettung des Entwicklungsministeriums ist nicht an eine Partei gebunden, es gibt einen bemerkenswerten Konsens zur Unterstützung der in Großbritannien ansässigen Coalition for Global Prosperity, die gezeigt hat, dass Diplomatie und Entwicklung unterschiedliche Aufgaben von gleicher Bedeutung sind. Das Außenministerium, so Tom Tugendhat, konservativer Abgeordneter und Vorsitzender des engeren Ausschusses für auswärtige Angelegenheiten des Vereinigten Königreichs, ist der „Chefdiplomat” des Landes, und man sollte „nicht erwarten, dass Diplomaten wissen, wie man die Queen Elisabeth steuert, genauso wenig, wie man ihnen den internationalen Handel oder die Entwicklung anvertrauen würde”. Aber es gibt ein noch stärkeres und dringenderes Argument für die Unterstützung eines unabhängigen Entwicklungsministeriums. Der ehemalige britische Premierminister Winston Churchill beschrieb die Vereinigten Staaten, Europa und den Commonwealth als die drei konzentrischen Kreise des britischen Einflusses. Je mehr Einfluss Großbritannien in einem Kreis habe, desto mehr würde es in den anderen haben: Wenn die Briten in Europa eine starke Stimme haben, werden sie von den Amerikanern ernster genommen. Doch in den sieben Jahrzehnten nach dem Zweiten Weltkrieg hat Großbritannien allzu oft den vierten Kreis der multilateralen Institutionen vernachlässigt: Vereinte Nationen, Internationaler Währungsfonds, Weltbank und Welthandelsorganisation -. Die Rolle dieser Institutionen in der Global Governance wird nun von der Regierung von US-Präsident Donald Trump in Frage gestellt, gerade jetzt, da internationale Zusammenarbeit zur Lösung gemeinsamer Probleme am dringendsten erforderlich ist.