Nebude to však nic srovnatelného s tím, co země dělají doma. Historici jako Charles Kindleberger přesvědčivě dokládají, že hospodářská krize 30. let minulého století byla „Velká“ v důsledku krachu mezinárodní spolupráce. A byť se na krize, k nimž došlo od té doby, reagovalo koordinovanými zásahy, povětšinou se zaváděly až poté, co lidé utrpěli značnou újmu. Brettonwoodská konference o rekonstrukci mezinárodní finanční soustavy proběhla až po běsnění světové války. Bradyho plán k vyřešení dluhové krize Latinské Ameriky byl odsouhlasen až poté, co region protrpěl ztracenou dekádu. Roku 2009 však londýnská schůzka G20 kvůli globální finanční krizi prokázala hodnotu včasného a koordinovaného jednání s cílem omezit škodu vzniklou globálnímu hospodářství, zachovat obchod a podpořit křehké rozvíjející se trhy.
Deren Umfang ist jedoch nicht annähernd mit den Maßnahmen vergleichbar, die die Länder zu Hause ergreifen. Historiker wie Charles Kindleberger haben überzeugend argumentiert, dass es ein Versäumnis bei der internationalen Zusammenarbeit war, das die Depression der 1930er Jahre zur „Großen“ Depression machte. Und selbst wenn in Reaktion auf seitdem eingetretene Krisen koordinierte Maßnahmen ergriffen wurden, geschah das in der Mehrzahl der Fälle erst nach enormen menschlichen Kosten. Die Konferenz von Bretton Woods über die Neustrukturierung des internationalen Finanzsystems kam nach den Verheerungen eines Weltkriegs. Der Brady-Plan zur Bewältigung der lateinamerikanischen Schuldenkrise wurde erst vereinbart, nachdem die Region ein verlorenes Jahrzehnt durchlitten hatte. Die Londoner G20-Sitzung von 2009 zur Weltfinanzkrise jedoch zeigte den Wert frühzeitiger, abgestimmter Maßnahmen zur Begrenzung des Schadens für die Weltwirtschaft, zur Aufrechterhaltung des Handels und zur Unterstützung anfälliger Schwellenmärkte.