Tyto prostředky se sice mohou ukázat jako účinný krátkodobě hojivý balzám, ale svým dlouhodobým působením nejspíš rozdmýchají problémy s morálním hazardem a mohou zasít sémě hlubší krize v budoucnosti. Lepším přístupem by bylo vytvořit mechanismus k provedení řádného úpadku suveréna, a to jak proto, aby se minimalizovaly škody, když udeří krize, tak proto, aby byli poskytovatelé půjček odrazeni od předpokladu, že všechny velké problémy vyřeší peníze daňových poplatníků. Právě takový mechanismus navrhl MMF už v roce 2001 a podobný nápad byl nedávno debatován v eurozóně. Úvahy o mechanismech restrukturalizace dluhu však bohužel zůstávají tím, čím jsou: ryze teoretickými konstrukty. Prozatím mohou MMF a G20 pomoci tím, že najdou lepší způsoby hodnocení ohroženosti finančních struktur jednotlivých zemí – což není vůbec snadný úkol, vzhledem k nezměrnému umu vlád, co se týče manipulací vlastního účetnictví.
Diese Gelder können sich als ein wirkungsvolles, kurzfristiges Beruhigungsmittel erweisen, aber langfristig werden sie aufgrund der staatlichen Absicherung wahrscheinlich eine überhöhte Risikobereitschaft fördern und potenziell die Saat für schwerwiegendere Krisen in der Zukunft säen. Ein besserer Ansatz wäre, einen Mechanismus zu schaffen, mit dem eine ordnungsgemäße Staatspleite orchestriert werden kann, sowohl um den Schaden zu minimieren, wenn es zu Krisen kommt, als auch um Kreditgeber von der Annahme abzubringen, dass das Geld der Steuerzahler alle großen Probleme lösen werde. Der IWF hat 2001 einen ebensolchen Mechanismus vorgeschlagen, und eine ähnliche Idee wurde vor kurzem für die Eurozone diskutiert. Leider jedoch bleiben Ideen für Umschuldungsmechanismen genau das: rein theoretische Konstrukte. In der Zwischenzeit können der IWF und die G-20 helfen, indem sie bessere Möglichkeiten finden, um die Verwundbarkeit der Finanzstrukturen der einzelnen Länder zu bewerten – keine einfache Aufgabe angesichts der immensen Geschicklichkeit der Regierungen, wenn es um die Manipulierung ihrer Bilanzen geht.