Až v roce 1993 EU oficiálně uznala, že členství zemí někdejšího sovětského bloku by mohlo být dlouhodobým cílem. Dnes se debata o evropských hranicích neomezuje na úředníky či think tanky. V polovině roku 2005 voliči ve Francii a Nizozemsku odmítli návrh Ústavní smlouvy EU, zčásti ze strachu, že rozšíření postupuje příliš rychle a příliš daleko. „Nechceme, aby Rumuni rozhodovali tom, jak máme uspořádat své životy,“ postěžoval si holandský profesor. Oběťmi této ztráty nervů se staly mnohé bývalé sovětské republiky s aspiracemi na vstup do EU, stejně jako západobalkánské země.
Erst im Jahr 1993 erkannte die EU den Beitritt ehemaliger Ostblockländer offiziell als langfristiges Ziel an. Heute ist die Diskussion über die Grenzen Europas nicht auf Beamte oder Denkfabriken beschränkt. Mitte 2005 lehnten die Bürger Frankreichs und der Niederlande den EU-Verfassungsentwurf teilweise deshalb ab, weil man das Gefühl hatte, die Erweiterung wäre zu weitgehend und ginge zu rasch vor sich. „Wir möchten nicht, dass die Rumänen entscheiden, wie wir unser Leben zu organisieren haben“, beschwerte sich ein holländischer Professor. Viele ehemalige Sowjetrepubliken mit EU-Ambitionen fielen dieser politischen Nervenkrise ebenso zum Opfer wie die Länder des Westbalkans.