Prvním je předpoklad, že lidská společnost a ekosystémy existují nezávisle na sobě, z čehož vyplývá, že nejlepším způsobem, jak ochránit biodiverzitu, je vyčlenit chráněné oblasti s vyloučením jakékoliv lidské činnosti. V důsledku toho se dnes většina aktérů zaměřuje na kampaň „30x30“ s cílem začít do roku 2030 formálně chránit 30% veškeré půdy a mořských oblastí. Tento přístup „pevnostní ochrany“ se však už zkoušel a ukázalo se, že vede k systematickému porušování práv místních komunit. Existuje totiž riziko, že při realizaci takových strategií vlády odstaví na vedlejší kolej právě obyvatele, kteří žijí nejblíže ekosystémů, jež se snažíme chránit. Tito obyvatelé se přitom klíčovým způsobem podílejí na trvale udržitelné správě zdrojů, protože tím chrání vlastní živobytí. Druhý pomýlený předpoklad, z něhož vycházejí dnešní vyjednávání, tvrdí, že ochrana biodiverzity se musí proměnit v podnikatelskou činnost. Místo aby současné návrhy zajistily, že průmyslové a finanční aktivity budou podléhat regulaci tak, aby nepoškozovaly lidi a planetu, zaměřují se na snahu přetavit krizi biodiverzity v další příležitost, jak zvýšit firemní zisky. V „zelených“ podnikatelských a finančních kruzích se dnes všechno točí kolem „řešení založených na přírodě“, kterýmžto výrazem se popisují všechny možné zásahy, od zpětného zalesňování po uhlíkové trhy. Celý koncept hezky zní a už se k němu přihlásilo i Environmentální shromáždění OSN.
Die erste ist die Ansicht, dass menschliche Gesellschaften und Ökosysteme unabhängig voneinander existieren, dass also der beste Schutz der Artenvielfalt darin besteht, Schutzgebiete auszuweisen, die sämtliche menschlichen Aktivitäten ausschließen. Deshalb geht es heute hauptsächlich um eine „30x30“-Kampagne, mit der 30% aller Land- und Meeresflächen bis 2030 unter Schutz gestellt werden sollen. Aber dieser Ansatz der „Schutzburgen“ wurde bereits erprobt, und es wurde klar, dass er zur systematischen Verletzung der Rechte lokaler Gemeinschaften führt. Mit solchen Strategien ignorieren die Regierungen genau die Menschen, die am engsten mit den schutzbedürftigen Ökosystemen verbunden sind – und die eine wichtige Rolle dabei spielen, diese Ressourcen zu verwalten, um ihren eigenen Lebenserwerb zu sichern. Die zweite Fehlannahme der heutigen Verhandlungen besteht darin, dass der Schutz der Artenvielfalt zu einem Geschäft gemacht werden muss. Statt zu gewährleisten, dass industrielle und finanzielle Aktivitäten reguliert werden, damit sie den Menschen und dem Planeten nicht mehr schaden, beschränken sich die momentanen Vorschläge auf den Versuch, die Krise der Artenvielfalt zu einer weiteren Möglichkeit unternehmerischer Gewinnmaximierung zu machen. In „grünen“ Unternehmens- und Finanzkreisen sind „naturnahe Lösungen“ der letzte Schrei – ein Begriff, mit dem Eingriffe beschrieben werden, die von Wiederaufforstung bis hin zu Kohlenstoffmärkten reichen. Das Konzept klingt gut, und es wurde bereits von der UN-Umweltversammlung bestätigt.