Právě tak jako sousledné cykly uvolňování měnové politiky v USA a EU zapříčinily v RRZ rozsáhlé změny ve finančních podmínkách a cenách aktiv, jež z větší části neměly vazbu na fundamenty, tak i současná nestabilita v mnoha RRZ vyplývá spíš z utlumování těchto politik než z domácích faktorů. Existuje tedy něco, čím se RRZ mohou bránit tomu, aby byly zmítány stoupajícími a klesajícími vlnami mezinárodního kapitálu? Oproti době před deseti či dvaceti lety RRZ mají k dispozici (alespoň teoreticky) širší škálu nástrojů. Tyto instrumenty – mimo jiné opatření zaměřená na řízení kapitálových toků, intervence na měnovém trhu (sterilizované či nesterilizované), makroprudenční finanční regulace a hromadění rezerv – zajišťují určitý manévrovací prostor. Tyto nástroje jsou však nákladné, techniky komplikované a ne vždy účinné, i když se nasadí správně. Navíc byť už i Mezinárodní měnový fond dospěl k tomu, že za určitých podmínek podporuje opatření ovlivňující kapitálové toky, mnohé bohaté země nadále do dohod o obchodu a investicích – například do Transpacifického partnerství – prosazují ujednání, která by použití nástrojů k řízení kapitálu bránila. RRZ se tak ocitají v patové situaci.
Genau wie aufeinander folgende Runden der geldpolitischen Lockerung in den USA und der EU gravierende Veränderungen der finanziellen Rahmenbedingungen und Preise von Vermögenswerten in Schwellenmärkten und Entwicklungsländern verursacht haben, die weitgehend unabhängig von wirtschaftlichen Fundamentalfaktoren waren, wird die derzeitige Instabilität in vielen Schwellenmärkten und Entwicklungsländern stärker durch das Zurückfahren dieser Maßnahmen als durch inländische Faktoren befördert. Gibt es etwas, das die betroffenen Länder tun können, um zu verhindern, dass sie von den Wellenbewegungen des internationalen Kapitals gebeutelt werden? Im Vergleich zu den letzten zehn oder zwanzig Jahren steht Schwellen- und Entwicklungsländern (zumindest theoretisch) ein erweitertes Instrumentarium zur Verfügung. Diese Instrumente – einschließlich Maßnahmen, die darauf abzielen Kapitalströme zu steuern, Devisenmarktinterventionen durchzuführen (entweder sterilisiert oder unsterilisiert), makroprudenzielle Finanzaufsicht auszuüben und Devisenreserven zu bilden – bieten einen gewissen Handlungsspielraum. Doch diese Instrumente sind teuer, technisch kompliziert und – sogar, wenn sie perfekt angewendet werden – nicht immer effektiv. Hinzukommt, dass sich zwar sogar der Internationale Währungsfonds durchgerungen hat, den Einsatz von Kontrollen für Kapitalflüsse unter bestimmten Bedingungen zu unterstützen, viele reiche Länder jedoch weiter auf Bestimmungen in Handels- und Investitionsabkommen drängen – so etwa bei der Transpazifischen Partnerschaft –, die Kapitalverkehrskontrollen jedweder Art ausschließen würden. Somit sitzen die Schwellen- und Entwicklungsländer ernsthaft in der Klemme.