Podobné chyby v projektování, které mají ekonomické i sociální dopady, jsou však pouhým začátkem. Pro profesionály v oboru městského plánování, jako jsme my, je ještě znepokojivější, že pomýlený je celý plánovací proces – tedy otázka, jak o městech přemýšlíme, jak jsou využívána a kým. Ani nejlepší světová plánovací oddělení nekladou vždy na první místo veřejnost. Zčásti je to odraz nejistoty, komu vlastně město „patří“. Obyvatelé mohou označovat město za „své“, avšak vládní představitelé často jednají způsobem naznačujícím opak. Například vláda snažící se přilákat investice může klást rovnítko mezi hospodářské zájmy a potřeby obyvatel, a proto zmírní ekologická měřítka nebo daňovou zátěž firem. Taková rozhodnutí ovšem mohou vést k deurbanizaci, kdy lidé z měst odcházejí, protože se v nich snižuje kvalita života. Zejména propast mezi ekonomickou životaschopností a ekologickou zodpovědností může být hluboká.
Aber planerische Fehler wie diese, mit all ihren wirtschaftlichen und sozialen Folgen, sind erst der Anfang. Für Städteplaner wie uns ist es viel besorgniserregender, dass in vielen Städten der gesamte Planungsprozess, also die Art, wie wir über Städte denken, wie und von wem sie genutzt werden, mangelhaft ist. Sogar die Planungsbüros mit den besten Absichten der Welt stellen die Öffentlichkeit nicht in den Vordergrund. Das liegt zum Teil daran, dass Unsicherheit darüber besteht, wer eine Stadt „besitzt”. Bewohner können sagen, eine Stadt gehöre ihnen, aber die Handlungen der Verwaltung offenbaren oft eine andere Sichtweise. Eine Regierung, die Investoren anziehen will, könnte beispielsweise Wirtschaftsinteressen mit den Bedürfnissen von Bewohnern gleichsetzen und damit die Umweltstandards oder die Steuerlast für Unternehmen senken. Entscheidungen dieser Art können jedoch zu einer De-Urbanisierung und dazu führen, dass die Menschen die Städte verlassen, weil das Leben in ihnen weniger lebenswert geworden ist. Die Kluft zwischen Wirtschaftlichkeit und Verantwortung für die Umwelt kann besonders breit sein.