K tomuto rozsudku bylo v souladu s článkem 42 nařízení vystaveno osvědčení, ze kterého vyplývá, že navrácení se „uznává a je vykonatelné“ v Litvě „bez nutnosti prohlášení vykonatelnosti a bez možnosti námitky proti uznání rozhodnutí“. Vzhledem k tomu, že tato otázka je podle mého názoru ústřední otázkou a odpověď na ni může naznačit odpovědi na několik dalších otázek, považuji za užitečné zabývat se jí na prvním místě. 15 — Z německých rozsudků zařazených do spisu vyplývá, že matka byla zastoupena a mohla předložit svá vyjádření, i když nebyla osobně přítomna během řízení, které vedlo k vydání rozsudků Amtsgericht Oranienburg ze dne 14. srpna 2006 a ze dne 20. června 2007, a že se osobně účastnila a byla slyšena v rámci řízení, které vedlo k vydání potvrzujícího rozsudku Branderburgisches Oberlandesgericht ze dne 20. února 2008. Tyto údaje byly potvrzeny na jednání před Soudním dvorem, kterého se matka rovněž osobně účastnila. 2 nařízení uvedeno, že a) s přihlédnutím k věku dítěte nebyl výslech považován za vhodný, b) strany dostaly příležitost být vyslechnuty (matka se jednání NÁZOR GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY E. SHARPSTON – VĚC C-195/08 PPU Na jedné straně existuje výklad, podle kterého jsou podle úmluvy a článku 11 nařízení v první fázi příslušné nařídit navrácení dítěte pouze soudy členského státu, ve kterém se dítě nachází a podle kterého může být příslušný soud členského státu obvyklého bydliště pouze v případě, a od chvíle, kdy je soudem členského státu, ve kterém se dítě nachází, vydáno konečné a vykonatelné rozhodnutí o nenavrácení.
Für diese Entscheidung wurde eine Bescheinigung gemäß Art. 42 der Verordnung ausgestellt, was im Normalfall bedeutet, dass sie in Litauen „anerkannt … und vollstreckt“ werden muss, „ohne dass es einer Vollstreckbarerklärung bedarf und ohne dass die Anerkennung angefochten werden kann“. Diese Frage ist meines Erachtens zweckmäßigerweise als erste zu beantworten, da sie auf den Kern der Sache abzuzielen scheint und die Antwort auf sie Anhaltspunkte für die Beantwortung mehrerer anderer Fragen bieten kann. 15 — Aus den in den Akten befindlichen deutschen Entscheidungen geht hervor, dass die Mutter in den Verfahren, die zu den Entscheidungen des Amtsgerichts Oranienburg vom 14. August 2006 und 20. Juni 2007 führten, zwar nicht persönlich anwesend, aber vertreten war und zur Sache vortragen konnte und dass sie im Verfahren, das zur bestätigenden Entscheidung des Oberlandesgerichts Brandenburg vom 20. Februar 2008 führte, persönlich erschien und gehört wurde. Diese Angaben wurden in der mündlichen Verhandlung vor dem Gerichtshof, zu der die Mutter ebenfalls erschienen ist, bestätigt. 2 der Verordnung heißt, dass a) eine Anhörung des Kindes aufgrund seines Alters unangebracht SCHLUSSANTRÄGE VON FRAU SHARPSTON — RECHTSSACHE C-195/08 PPU Auf der einen Seite werden sie dahin ausgelegt, dass zunächst lediglich die Gerichte des Mitgliedstaats, in dem sich das Kind tatsächlich befindet, die Zuständigkeit besäßen, im Rahmen des Übereinkommens und Art. 11 der Verordnung die Rückgabe anzuordnen, und dass diese Zuständigkeit von den Gerichten des Mitgliedstaats des gewöhnlichen Aufenthalts erst und nur dann ausgeübt werden könne, wenn ein Gericht des Mitgliedstaats, in dem sich das Kind tatsächlich befinde, mit einer abschließenden rechtskräftigen vollstreckbaren Anordnung die Rückgabe verweigert habe.