Relativní historie sledovaly podobný trend (také zde ovšem nehrají roli pouze daně a výdaje, ale i další faktory). Například výhoda USA nad Francií se od roku 1980 zvýšila z 25% na 40% – v tomto období se podíl vládních výdajů na HDP v USA stabilizoval (až donedávna), zatímco ve Francii značně vzrostl. Podobně i francouzský reálný HDP na obyvatele převyšoval v roce 1980 stejný údaj ve Velké Británii, ale v roce 2000 byla Francie Británií předstižena a v roce 2007 už za ní zaostávala zhruba o 10%. Tyto rozdíly se rovnají celé generaci hospodářského pokroku. Zdá se, že ti, kdo chtějí kontrolovat, reformovat a snižovat vládní výdaje, chápou základní obrázek správně. Je to nezbytná podmínka výrazného hospodářského pokroku. Takové je obecné poučení z historie – od revolucí Reagana a Thatcherové v USA a Velké Británii přes čerstvější zkušenost Stephena Harpera až po opakování odzkoušeného receptu, o které se dnes pokoušejí David Cameron a republikáni v americkém Kongresu. Pouze čas ukáže, zda nedávné volby ve Velké Británii, v USA a v Kanadě signalizují ústup od bujení sociálního státu, anebo jde o pouhý dočasný odklon.
Die jeweiligen Entwicklungen in den Ländern folgen einem ähnlichen Trend (nochmals: es sind auch andere Faktoren beteiligt, nicht nur Steuern und Ausgaben). So weitete sich beispielsweise der Vorsprung der USA gegenüber Frankreich seit 1980 von 25 auf 40 Prozent aus. In diesem Zeitraum wurde der Anteil der öffentlichen Ausgaben am BIP in den USA stabilisiert (bis vor Kurzem jedenfalls), während er in Frankreich beträchtlich anwuchs. Im Jahr 1980 lag das Pro-Kopf-BIPin Frankreich höher als in Großbritannien. Im Jahr 2000 wurden die Franzosen eingeholt und bis 2007 lag Frankreich um ungefähr 10 Prozent hinter Großbritannien. Diese Unterschiede sind das Äquivalent des wirtschaftlichen Fortschritts einer ganzen Generation. Diejenigen, die die staatlichen Ausgaben kontrollieren, reformieren und reduzieren möchten, scheinen die Gesamtsituation richtig zu verstehen. Diese Vorgehensweise ist eine Voraussetzung für wesentlichen wirtschaftlichen Fortschritt. Das ist die Lehre der aus Geschichte – von den Revolutionen unter Reagan in den USA und Thatcher in Großbritannien, über Stephen Harpers jüngste Erfahrung bis hin zu den wiederholten Bemühungen von David Cameron und den Republikanern im US-Kongress. Es wird sich erst zeigen, ob die jüngsten Wahlen in Großbritannien, den USA und Kanada ein Signal für ein eingedämmtes Wachstum des Sozialstaates waren oder nur eine zeitweilige Atempause.