Protikladné předpoklady vyšetřovacího a obžalovacího systému odrážejí nejasnost pojetí vědeckého podvodu. Mnohé takzvané podvody jsou případy, kdy si vědci přivlastnili uznání za práci, již sice ve skutečnosti nevykonali, která však poukázala správným směrem a nakonec byla dokončena dalšími. Přísně vzato, jsou vinni spíše nerozlišením potenciálního a skutečného než směšováním pravdy a nepravdy. Podle dnešních měřítek se podvodu dopustili Galileo i Mendel, neboť svá data pravděpodobně zfalšovali, aby odpovídala úhlednému matematickému vzorci. Zůstávají však vědeckými vizionáři, protože na jejich „práci“ úspěšně stavěli další.
Die einander entgegengesetzten Annahmen des inquisitorischen und des akkusatorischen Systems spiegeln die Ambiguität des Konzeptes vom wissenschaftlichen Betrug wider. Viele so genannte Betrugsfälle sind Fälle, in denen Forscher Anerkennung für Arbeiten beanspruchten, die sie nicht wirklich durchgeführt hatten, die aber in die richtige Richtung wiesen und letztendlich von anderen abgeschlossen wurden. Streng genommen liegt ihre Schuld eher darin, die Grenzen zwischen dem potenziell Möglichen und dem Tatsächlichen zu verwischen als die zwischen wahr und falsch. Tatsächlich begingen – nach heutigen Standards – auch Galileo und Mendel Betrug, da sie wohl ihre Daten schönten, damit diese eingängigen mathematischen Formeln entsprachen. Trotzdem bleiben sie wissenschaftliche Visionäre, weil andere derart wirksam auf ihren „Arbeiten“ aufbauten.