Otázku vodních emisí lze řešit konstrukcemi, které umožní, aby letová výška dálkových letounů byla nižší než 9000 metrů. Tyto koncepce by se daly realizovat díky využití kontroly oběhu pro vysoký vztlak, která by se uplatňovala vamp#160;cestovní výšce za účelem zvýšení kvality letu. Výsledný výkon STOL (krátkého vzletu a přistání) by zároveň mohl zlepšit produktivitu letišť. Emise oxidu uhličitého by se naopak daly snížit prostým využíváním biopaliv vyrobených zamp#160;rostlin, jejichž uhlíková „cena“ byla zaplacena prostřednictvím odbourávání oxidu uhličitého zamp#160;atmosféry během jejich růstu. Úbytku emisí dalších skleníkových plynů, jako je oxid dusnatý, pak lze dosáhnout dokonalejší konstrukcí spalovací komory. Vzhledem kamp#160;počtu a závažnosti problémů, které civilní letectví momentálně sužují, již konvenční přístup vamp#160;podobě postupných změn zavedených paradigmat nestačí.
Das Problem des Wasserausstoßes kann durch Konstruktionen in Angriff genommen werden, die es Langstreckenflugzeugen ermöglichen, unterhalb von 9.000 m zu fliegen. Diese Konstruktionen könnten durch die Strömungskontrolle eine Auftriebsverbesserung erzielen und auf Reiseflughöhe für eine bessere Flugqualität eingesetzt werden. Die kurzen Start- und Landestrecken, die sich daraus ergeben, könnten auch die Produktivität der Flughäfen steigern. Auf der anderen Seite könnten die CO2-Emissionen einfach reduziert werden, indem Biokraftstoffe aus Pflanzen verwendet werden, deren „Kohlendioxidpreis“ bereits durch die Aufnahme eben dieses Gases aus der Atmosphäre während des Wachstums bezahlt wurde. Eine Reduzierung anderer Treibhausgase, z.amp#160;B. Stickstoffoxyd, kann durch eine intelligente Brennkammerkonstruktion erreicht werden. Angesichts der Vielzahl und Schwere der Probleme, die die zivile Luftfahrt derzeit plagen, ist die herkömmliche Vorgehensweise der entwicklungstechnischen Veränderungen an den aktuellen Paradigmen nicht mehr ausreichend.