Nadto teď východní Asie jako region získá zhruba osm bilionů dolarů, jež podle odhadu Asijské rozvojové banky bude potřebovat, aby do roku 2020 rostla. Jaký to ale bude mít reálný vliv na rozvoj, pravděpodobnost, že jednotliví občané chudých států budou bohatší, zdravější a vzdělanější? Světová banka často do podmínek zahrnuje ustanovení týkající se ochrany lidských práv a životního prostředí, díky nimž je pro vlády uhranuté růstem těžší tvrdě vykořisťovat vlastní lidi. Konkurence je dobrá, ale neregulovaný konkurenční boj se obvykle stává soubojem v osekávání standardů. Založení AIIB Čínou je posledním dokladem širšího odklonu od názoru, že pomoc rozvojovým zemím je nejlepší poskytovat ve formě rozsáhlých transferů z vlády na vládu. Moc a bohatství se nešíří jen napříč mezinárodní soustavou, ale i uvnitř států, takže svou úlohu v rozvoji musí sehrát korporace, nadace, movití jednotlivci, soukromé investiční fondy, skupiny občanské společnosti a poslední dobou také obecní samosprávy. Vezměme si Čtyřleté zhodnocení diplomacie a rozvoje, jejž americké ministerstvo zahraničí a Agentura USA pro mezinárodní rozvoj zveřejnily minulý měsíc.
Auch wird Ostasien jetzt einen größeren Anteil jener rund acht Billionen Dollar bekommen, die die Region nach Schätzung der Asiatischen Entwicklungsbank braucht, um über 2020 hinaus weiter zu wachsen. Aber was ist mit den Auswirkungen auf die tatsächliche Entwicklung–die Wahrscheinlichkeit, dass die einzelnen Bürger der armen Länder ein wohlhabenderes, gesünderes und gebildeteres Leben werden führen können? Die Vorgaben der Weltbank umfassen häufig Bestimmungen, die es um Wachstum um jeden Preis bemühten Regierungen erschweren, die Interessen ihrer Bevölkerungen mit Füßen zu treten. Wettbewerb ist gut, aber ein Wettbewerb ohne Regeln endet normalerweise in einem „Race to the Bottom“. Die Gründung der AIIB durch China ist der jüngste Hinweis auf eine auf breiter Front einsetzende Abkehr von der Sicht, dass Entwicklungshilfe am besten in Form enormer zwischenstaatlicher Transfers ausgereicht wird. Macht und Reichtum diffundieren nicht nur innerhalb des internationalen Systems, sondern auch innerhalb von Staaten, sodass Konzerne, Stiftungen, reiche Privatpersonen, private Investmentfonds, zivilgesellschaftliche Gruppen und seit kurzem auch die Kommunen alle eine Rolle bei der Entwicklung zu spielen haben. Man denke etwa an den der im letzten Monat vom US-Außenministerium und der US Agency for International Development veröffentlichten zweiten Quadrennial Diplomacy and Development Review.