Můj mozkový trust Centrum Kodaňského konsensu proto požádal 60 týmů špičkových ekonomů, aby vyhodnotily, které navrhované cíle přinesou nejvíce užitku – a které nikoliv. Náš výzkum v oblasti potravinové bezpečnosti ukazuje, že existují chytré způsoby, jak nasytit více lidí na planetě – ty však jen málo souvisejí s kampaněmi proti plýtvání, jaké vidíme ve většině bohatého světa. V bohatém světě se klade důraz na boj proti plýtvání potravinami na straně spotřebitele. Má to logiku: k více než polovině ztrát v bohatém světě dochází v kuchyních (v podstatě proto, že si to můžeme dovolit). Například ve Velké Británii se nejvíce plýtvá saláty, zeleninou a ovocem – tedy luxusními položkami, pokud je porovnáme s levnými kaloriemi obsaženými v obilí a bramborách konzumovaných po celém rozvojovém světě. Menší domácnosti v bohatých zemích vyplýtvají na osobu více, protože je pro ně těžší všechno spotřebovat, přičemž bohatší domácnosti zvyšují rozsah plýtvání, když si mohou dovolit nakoupit více potravin „pro všechny případy“. Naproti tomu hladovějící chudí lidé ve světě plýtvají jen velmi málo, jednoduše proto, že si to nemohou dovolit.
Meine Denkfabrik, das Copenhagen Consensus Center, bat deshalb 60 Teams bestehend aus Spitzenökonomen, eine Einschätzung vorzunehmen, welche dieser vorgeschlagenen Ziele den größten Nutzen bringen würden – und welche nicht. Aus unserer Forschungsarbeit über Lebensmittelsicherheit geht hervor, dass es intelligente Möglichkeiten gibt, noch viel mehr Menschen zu ernähren – wobei diese Vorschläge allerdings wenig mit den Kampagnen gegen die Verschwendung zu tun haben, wie wir sie aus den reichen Ländern kennen. In der reichen Welt liegt das Augenmerk auf der Lebensmittelverschwendung durch die Verbraucher. Das ist auch sinnvoll, denn die Hälfte der Verluste in reichen Ländern passieren in der Küche (im Grunde, weil wir es uns leisten können). In Großbritannien beispielsweise wird am meisten bei Salaten, Gemüse und Obst verschwendet – Luxusgüter im Vergleich zu den billigen Kalorien in Körnern und Knollen, die man überall in den Entwicklungsländern konsumiert. Kleinere Haushalte in reichen Ländern verschwenden pro Person tendenziell mehr, weil es schwieriger ist, alles zu verbrauchen. In reichen Haushalten kommt es zu Verschwendung, weil man es sich leisten kann, mehr einzukaufen, um „auf der sicheren Seite zu sein“. Im Gegensatz dazu verschwenden die hungernden Armen der Welt sehr wenig, weil sie es sich einfach nicht leisten können.