Morální ponaučení z tohoto příběhu zní tak, že přidávání hodnoty k surovinám je jednou z cest k diverzifikaci, ale nemusí to být nutně cesta dlouhá či plodná. Země nejsou omezeny množstvím a skladbou surovin, jimiž disponují. Švýcarsko koneckonců nemá žádné kakao a Čína nevyrábí špičkové paměťové čipy. To však těmto zemím nebránilo, aby získaly dominantní postavení na trhu s čokoládou, respektive s počítači. Mít příslušnou surovinu po ruce je výhodné pouze tehdy, pokud je doprava určitého vstupu velmi nákladná, což platí spíše o dřevu než o diamantech nebo i o železné rudě. Austrálie je navzdory své odlehlosti významným exportérem železné rudy, ale nikoliv oceli, zatímco Jižní Korea vyváží ocel, ale železnou rudu musí dovážet. Příběh Finska naznačuje, že existují slibnější cesty k rozvoji, které neobnášejí přidávání hodnoty k vlastním surovinám – nýbrž přidávání schopností k vlastním schopnostem.
Die Moral von der Geschicht ist, dass die Schaffung eines Mehrwerts für Rohstoffe zwar ein Weg zur Diversifizierung ist, aber nicht unbedingt ein langer und lohnender. Länder sind nicht auf die Rohstoffe beschränkt, die sie haben. Schließlich hat die Schweiz keinen Kakao, und China stellt keine Chips mit erweiterter Speicherkapazität her. Das hat diese Länder jedoch nicht davon abgehalten, auf dem Markt für Schokolade bzw. Computer eine herausragende Position einzunehmen. Rohstoffe in der Nähe zu haben ist nur ein Vorteil, wenn es sehr teuer ist, diesen Stoff zu transportieren, was eher für Holz gilt als für Diamanten oder selbst Eisenerz. Australien ist, obwohl es weit abgelegen ist, ein Hauptexporteur für Eisenerz, aber nicht für Stahl, während Korea Stahl exportiert, Eisenerz aber einführen muss. Die Geschichte Finnlands zeigt, dass die vielversprechenderen Wege zur Entwicklung nichts damit zu tun haben, den eigenen Rohstoffen Mehrwert hinzuzufügen, sondern die eigenen Kompetenzen zu erweitern.