V poslední době scházející podpora Ameriky pro mezinárodní finanční instituce představuje zvrat v jejím přístupu oproti druhé půli dvacátého století, kdy do dosažení a zachování jejich efektivity rozsáhle investovala. Američtí lídři chápali, že tyto instituce umožňují USA prosazovat jejich vlastní zahraničněpolitické priority a obchodní zájmy v otevřenější a stabilnější globální ekonomice. Konec studené války podlomil zahraničněpolitickou logiku americké podpory, neboť se zdálo, že vzhledem k sílící globalizaci obchodu a investic je hospodářská podpora rozvojových zemí jako způsob rozšiřování trhů méně potřebná. Nadto po teroristických útocích z 11. září 2001 se novou bezpečnostní starostí stali nestátní aktéři a takzvané „selhávající“ státy se zneklidňujícími sektářskými a etnickými konflikty. Za takových okolností USA poměrně racionálně nepohlížely na tradiční investiční podporu ze strany MMF a Světové banky jako na přední prioritu. Konečně globální finanční krize ekonomiku USA značně zatížila a zesílila tlak na zákonodárce, aby uskutečňovali politiky zaměřené na oživení domácího růstu HDP a tvorbu pracovních míst. Bílý dům v tomto směru navzdory domácí opozici vkládá obrovské úsilí a politický kapitál do dvou významných obchodních dohod – Transatlantického obchodního a investičního partnerství a Transpacifického partnerství.
Amerikas jüngster Fehlschlag, sich für die internationalen Finanzinstitutionen einzusetzen, stellt eine Umkehr seiner Bemühungen in der zweiten Hälfte des 20. Jahrhunderts dar, als man stark in die Sicherung und Erhaltung ihrer Effektivität investierte. Die Regierungen der USA verstanden, dass diese Institutionen Amerika ermöglichten, seine außenpolitischen Präferenzen und kommerziellen Interessen in einer offeneren und stabileren Weltwirtschaft zu verfolgen. Das Ende des Kalten Krieges schwächte die außenpolitische Logik hinter dem amerikanischen Engagement für diese Institutionen, da die zunehmende Globalisierung des Handels und der Investitionen die wirtschaftliche Unterstützung für Entwicklungsländer als Möglichkeit zur Erweiterung der Märkte weniger notwendig erscheinen ließ. Außerdem entwickelten sich nach den Terroranschlägen vom 11. September 2001 nicht-staatliche Akteure und so genannte „scheiternde“ Staaten mit beunruhigenden konfessionellen und ethnischen Konflikten zu einem neuen Sicherheitsproblem. Unter diesen Umständen betrachteten die USA traditionelle Investitionshilfe des IWF und der Weltbank klarerweise nicht als oberste Priorität. Schließlich belastete die weltweite Finanzkrise die US-Wirtschaft beträchtlich und erhöhte den Druck auf den Gesetzgeber, Strategien umzusetzen, die darauf abzielen, das nationale BIP-Wachstum und die Arbeitsplatzschaffung anzukurbeln. Zu diesem Zweck investiert das Weiße Haus trotz innenpolitischen Widerstandes enorme Bemühungen und politisches Kapital in zwei wichtige Handelsabkommen – die Transatlantische Handels- und Investitionspartnerschaft und die Transpazifische Partnerschaft.