Stručně řečeno si obavy zaslouží samotné QE – nikoliv jeho ukončování. Obrat politiky Fedu by samozřejmě mohl poškodit země, které si udržují fixní měnový kurz – případně „řízený plovoucí kurz“, jak je tomu v případě Číny. Utrpět mohou také slabší ekonomiky eurozóny, jako jsou Řecko či Španělsko, které by preferovaly silnější měnový stimul, než jaký jsou ochotny akceptovat jejich konkurenceschopnější evropské protějšky. Vzhledem k tomu, že se tyto ekonomiky rozhodly zůstat u fixního měnového kurzu, však případné dopady skutečně nelze přičítat Fedu. Fedu – ani centrálním bankám jiných rozvinutých zemí – by se ostatně neměly klást za vinu ani negativní dopady měnové expanze. Například smělé japonské měnové uvolňování představovalo klíčový prvek strategie premiéra Šinzó Abeho na pozvednutí japonské ekonomiky po více než deseti letech recese – a vedlo k pozoruhodnému zotavení.
Kurz gesagt: Die quantitative Lockerung sollte Anlass zur Sorge sein – nicht ihre Beendigung. Selbstverständlich könnte die Umkehrung der Fed-Politik Ländern schaden, die feste Wechselkurse haben – oder wie China „kontrolliertes Floating“ betreiben. Auch könnten schwächere Volkswirtschaften der Eurozone leiden, wie Griechenland und Spanien, die einen stärkeren geldpolitischen Impuls vorzögen, als ihre wettbewerbsstärkeren Partnerländer in Europa zu akzeptieren bereit sind. Doch da sich diese Volkswirtschaften für einen festen Wechselkurs entschieden haben, kann die Fed nicht wirklich für die Konsequenzen verantwortlich gemacht werden. Tatsächlich sollte der Fed – und anderen Zentralbanken von Industrieländern – auch nicht die Schuld an den negativen Folgen der Geldmengenexpansion gegeben werden. Japans forsche quantitative Lockerung beispielsweise war ein entscheidender Bestandteil von Premierminister Shinzo Abes Strategie, um die japanische Wirtschaft nach über einem Jahrzehnt aus der Rezession herauszuholen – und sie hat zu einer bemerkenswerten Erholung geführt.