Mezinárodní hospodářský systém k postfašimu přímo navádí. Pokusy o boj za vyšší mzdy a lepší pracovní podmínky nenaráží v dnešním světě na násilí a stávkokazy, ale na únik kapitálu a výtky mezinárodních finančních institucí. Chudým tak zbývá jen odchod, exodus, a úkolem postfašismu je jim v tom zabránit. Útoky na nejchudší třídu – na globálně chudé i na domácí „darmošlapy“ – dávají postfašismu jeho příznačnou populistickou dimenzi. Extremismus středu – tento postfašismus – neohrožuje liberální demokratickou vládu. Postfašismus nepotřebuje úderné jednotky. Je dokonale slučitelný s jakoukoli protiosvíceneckou liberální demokracií, kde se občanství změnilo zpět z univerzálního práva na výsadu udělovanou vládcem. Vzhledem k tomu, že postfašismus je mnohem častěji stav věcí než dynamické hnutí, je těžko identifikovatelný.
Das internationale Wirtschaftssystem begünstigt Post-Faschismus. Heutzutage begegnet man den Kampfversuchen um höhere Gehälter und bessere Arbeitsbedingungen nicht mit Gewalt und Streikbrechern, sondern mit Kapitalflucht und Zurechtweisungen von Seiten internationaler Finanzorganisationen. Nur das Verlassen, der Exodus, bleibt als Ausweg für die Armen, und es ist die Aufgabe des Post-Faschismus, das zu verhindern. Attacken gegen die Unterschicht – die Armen weltweit und die unbändigen Taugenichtse im eigenen Land – geben dem Post-Faschismus seine populistische Dimension. Dieser Extremismus der Mitte, dieser Post-Faschismus, bedroht nicht die liberale demokratische Ordnung. Post-Faschismus braucht keine SA-Männer. Er ist perfekt mit einer liberalen Anti-Aufklärungs-Demokratie vereinbar, einer Demokratie, in der das universelle Recht auf Staatsbürgerschaft zurückgefallen ist auf seinen Ursprung als etwas, das von den Herrschenden zugebilligt wird. Da Post-Faschismus weniger eine Bewegung als ein Zustand ist, ist er schwer zu erkennen.