K problémům probíraným na kodaňské klimatické konferenci loni v prosinci patřil i nezdar členských států EU dopracovat mezinárodní systém boje proti globálnímu oteplování pro postkjótskou éru. Od té doby se naštěstí situace změnila a 110 zemí, zodpovědných za 80 % emisí skleníkových plynů, včetně Indie, Číny a Brazílie, dnes vyjadřuje podporu kodaňské dohodě. Je však důležité tady neustrnout. Musíme se pokusit zajistit, aby se budoucí schůzky nad tématem změny klimatu, například summit v Cancúnu letos v zimě, plně využívaly k proměně dobře míněných prohlášení v mezinárodní dohody, které budou platit jak pro vyspělé, tak pro rozvojové země. Kodaňská dohoda předpokládá, že průmyslové státy světa budou snižování emisí a další nezbytná opatření v rozvojových zemích financovat prostřednictvím rozvojového balíčku ve výši 30 miliard dolarů, který se mezi letoškem a rokem 2020 rozšíří na 100 miliard dolarů. Dohoda ale nekonkretizuje, kdo se ujme jakých výdajů. Namísto toho se dohoda sama omezuje na reakci na všeobecně přijímaný cíl zachování hladin oxidu uhličitého na 450 částic v milionu a zvýšení průměrné globální teploty o 2°C. Jsou ale tyto cíle realistické?
Zu den auf der Klimakonferenz von Kopenhagen im vergangenen Dezember aufgeworfenen Themen gehörte auch das Versäumnis der EU-Mitgliedsstaaten, ein über Kyoto hinausgehendes internationales System zur Bekämpfung der globalen Erwärmung perfektioniert zu haben. Glücklicherweise haben sich die Dinge seitdem geändert, und 110 Länder, auf die 80% der Treibhausgasemissionen entfallen – darunter Indien, China und Brasilien – unterstützen heute das Kopenhagener Übereinkommen. Doch es ist wichtig, es nicht dabei zu belassen. Wir müssen versuchen, dafür zu sorgen, dass künftige Klimakonferenzen, wie der Gipfel von Cancún in diesem Winter, optimal genutzt werden, um wohlmeinende Erklärungen in internationale Verträge umzuwandeln, die für entwickelte und Entwicklungsländer gleichermaßen gelten. Das Kopenhagener Übereinkommen sieht vor, dass die Industrieländer die Emissionsreduzierung und andere notwendige Anpassungen in den Entwicklungsländern finanzieren, und zwar durch ein Hilfepaket im Umfang von 30 Milliarden Dollar, das bis 2020 auf 100 Milliarden Dollar ansteigen wird. Doch fehlen in diesem Abkommen genaue Angaben, wer welche Kosten übernehmen wird. Tatsächlich beschränkt sich der Vertrag darauf, auf das weithin akzeptierte Ziel zu reagieren, den CO2-Gehalt bei unter 450 ppm und den Anstieg der globalen Durchschnittstemperatur bei unter 2 °C zu halten. Aber sind diese Ziele realistisch?