Byla to zpátečnická odpověď na skutečný mezinárodní problém: jak rozumně civilizovaným způsobem udržet pohromadě mnohonárodnostní či mnohonáboženské státy. Kosované od roku 1999 odmítali srbské nabídky autonomie, protože si byli jisti, že Američané jejich nezávislost podpoří. Západní země se musí seriózněji zabývat otázkou, jak dalece by měly tlačit na dodržování lidských práv ve státech, které mají sílu i vůli bránit svou územní celistvost. Je to totiž Západ, kdo se pod americkým vedením projevil jako bezohledná a rušivá síla v mezinárodních otázkách. Čína by rozhodně měla přiznat Tibetu větší autonomii – je však stavění dalajlámy do role světového vůdce nebo vyhrožování bojkotem pekingské olympiády nejlepším způsobem, jak Tibeťanům zajistit lepší osud nebo jak přimět Číňany ke spolupráci v otázkách, které jsou mnohem důležitější než status Tibetu?
Dieser war eine regressive Antwort auf ein wahrhaft internationales Problem – wie man nämlich multiethnische und multireligiöse Staaten in einigermaßen zivilisierter Weise zusammenhalten kann. Seit 1999 haben die Kosovaren serbische Autonomieangebote abgelehnt, weil man sich der amerikanischen Unterstützung für die Unabhängigkeit sicher war. Die Länder des Westens müssen sich ernsthafter überlegen, wie weit sie mit ihrer Menschenrechtsagenda gegenüber Staaten gehen können, die sowohl über die Macht als auch den Willen verfügen, ihre territoriale Integrität zu verteidigen. Unter amerikanischer Führung ist es der Westen, der sich als unruhige, störende Kraft auf internationaler Ebene etabliert hat. Selbstverständlich sollte China Tibet mehr Autonomie zugestehen. Aber es stellt sich doch die Frage, ob es der richtige Weg ist, den Dalai Lama zu einer internationalen politischen Führungsgröße aufzuplustern oder mit dem Boykott der Olympischen Spiele in Peking zu drohen, um die Situation der Tibeter zu verbessern oder sich die chinesische Kooperation in anderen Fragen zu sichern, die weit wichtiger sind, als der Status von Tibet.