Na mnoha rozvíjejících se trzích žene ceny nahoru také překotná urbanizace, kdy poptávka převyšuje nabídku. Poněvadž centrální banky – zejména ve vyspělých ekonomikách a rozvíjejících se ekonomikách s vysokými příjmy – jsou ostražité vůči využívání měnověpolitických sazeb v boji proti bublinám, většina zemí spoléhá, že se s pěnou na realitních trzích vypořádá makroprudenční regulací finanční soustavy a dohledem nad ní. To znamená nižší poměry úvěrů k hodnotě, přísnější normy pro přidělování hypoték, meze pro financování druhého bydlení, vyšší kontracyklické kapitálové polštáře u hypotečního půjčování, vyšší stálé kapitálové náklady u hypoték a restrikce pro využívání penzijních fondů k zálohovým platbám při koupi domu. Ve většině ekonomik jsou tyto makroprudenční politiky zdrženlivé, vzhledem k politickým mantinelům tvůrců politik: domácnosti, realitní developeři a volení funkcionáři hlasitě protestují, když se centrální banka nebo regulační orgán zodpovědný za finanční stabilitu pokusí mísu s punčem likvidity uklidit. Trpce si stěžují, že regulátoři „zasahují“ do volných trhů, vlastnických práv a posvátného ideálu vlastnictví rodinného domu. Politická ekonomie v oblasti financování bydlení tak omezuje schopnost regulátorů dělat, co je správné.
Auch die rasche Urbanisierung in vielen Schwellenmärkten treibt die Eigenheimpreise in die Höhe, da die Nachfrage das Angebot übersteigt. Da die Zentralbanken – insbesondere in den hoch entwickelten Volkswirtschaften und in Schwellenländern mit hohem Einkommen – einer Leitzinsenerhöhung zur Blasenbekämpfung skeptisch gegenüberstehen, verlassen sich die meisten Länder in Bezug auf die überhitzenden Eigenheimmärkte auf makroprudenzielle Regulierung und die Beaufsichtigung des Finanzsystems. Dies bedeutet niedrigere Beleihungsquoten, strengere Standards bei der Hypothekenvergabe, Beschränkungen bei der Finanzierung von Zweitwohnsitzen, höhere antizyklische Kapitalpuffer bei Hypothekenkrediten, höhere dauerhafte Kapitalkosten für Hypotheken sowie Beschränkungen beim Einsatz von Geldern zur Altersvorsorge für Anzahlungen auf Eigenheimkäufe. In den meisten Volkswirtschaften haben diese makroprudenziellen Strategien nur einen bescheidenen Umfang. Dies ist auf die politischen Rahmenbedingungen zurückzuführen: Haushalte, Bauträger und gewählte Mandatsträger protestieren lauthals, wenn die für die Finanzstabilität zuständige Zentralbank oder Regulierungsbehörde versucht, die enthemmende Liquidität zu verringern. Sie beschweren sich bitterlich über den „Eingriff“ der Regulierer in den freien Markt, die Eigentumsrechte und das sakrosankte Ideal des Wohnungseigentums. Die politische Ökonomie der Eigenheimfinanzierung beschränkt also die Fähigkeit der Regulierungsbehörden, das Richtige zu tun.