Ještě horší je, že ve třech z těchto čtyř zemí se během experimentu s přístupem ve stylu MMT strmě propadly mzdy očištěné o inflaci. V dotčených obdobích se reálné mzdy snížily o 39 % v Chile, 41 % v Peru a o víc než 50 % ve Venezuele – což ublížilo chudým a střední třídě. Ve všech případech měli centrální banku pod kontrolou politici, s předvídatelnými důsledky. V Chile peněžní nabídka nabobtnala jen v roce 1973 o 360 % a pomohla financovat rozpočtový deficit odpovídající ohromujícím 24 % HDP. V Peru roku 1989 přibylo peněz o 7 000 % a fiskální deficit překročil 10 % HDP. V Argentině roku 2015 činil schodek 6 % HDP a roční míra tvorby peněz přesáhla 40 %. Venezuela má v současnosti schodek ve výši 32 % HDP a růst peněžní nabídky se odhaduje na víc než 1 000 % ročně.
Schlimmer noch: In drei von diesen vier Ländern fielen die inflationsbereinigten Löhne während dieses MMT-artigen Experiments drastisch. In den fraglichen Zeiträumen fielen die Reallöhne in Chile um 39%, in Peru um 41% und in Venezuela um mehr als 50%; Leittragende waren die Armen und die Mittelschicht. In jedem Fall wurde die Notenbank von Politikern kontrolliert, und die Ergebnisse waren vorhersehbar. In Chile stieg die Geldmenge allein 1973 um 360%, was zur Finanzierung eines Haushaltsdefizits beitrug, das erstaunlichen 24% vom BIP entsprach. In Peru betrug das Geldmengenwachstum 1989 7000%, und das Haushaltsdefizit überstieg 10% vom BIP. In Argentinien lag das Defizit 2015 bei 6% vom BIP, und die jährliche Geldschöpfung überstieg 40%. Und Venezuela hat derzeit ein Defizit von 32% vom BIP, und die Geldmenge wächst Schätzungen zufolge um jährlich mehr als 1000%.