V Kjótu v roce 1997 jsme se zavázali k ještě radikálnějšímu odbourání emisí do roku 2010, přičemž tento cíl o 25% nesplníme. Přebíjení stále hůře plněných cílů stále ambicióznějšími novými cíli je jen těžko správná cesta vpřed. Místo toho bychom se měli poohlížet po chytřejších politických řešeních, jako je snaha zajistit, aby byly do 20-40 let dostupné alternativní energetické technologie za rozumné ceny. Toho by se dalo dosáhnout, kdyby se všechny země zavázaly vynakládat 0,05% HDP na výzkum a vývoj energetických technologií bez uhlíkových emisí. Náklady dosahující relativně drobných 25 miliard dolarů ročně by pak byly téměř desetkrát nižší než náklady spojené s kjótským protokolem (a mnohokrát nižší než standardní Kjóto II.). Celosvětový objem výzkumu a vývoje by se přitom desetinásobně zvýšil. Navíc by sice tento program zahrnoval všechny země, ale větší podíl by platili bohatí.
In Kyoto 1997 versprachen wir noch radikalere Emissionssenkungen bis 2010, die wir um 25 % verfehlen werden. Immer größere Versprechungen nach immer wieder gebrochenen Versprechen sind wohl kaum der richtige Weg. Stattdessen sollten wir nach klügeren Optionen suchen, z. B. sollten wir anstreben, dass in den nächsten 20 bis 40 Jahren alternative Energietechnologien zu erschwinglichen Preisen verfügbar sind. Das könnten wir erreichen, wenn alle Länder sich verpflichteten, 0,05 % ihres BIP für Forschung und Entwicklung von Energietechnologien auszugeben, die keinen Kohlenstoff ausstoßen. Die Kosten – relativ geringe $ 25 Milliarden pro Jahr – wären fast zehnmal billiger als das Kyoto-Protokoll (und noch viele Mal billiger als der Standard nach Kyoto II). Dazu würde dieser Schritt die Ausgaben für Forschung und Entwicklung weltweit um das 10-Fache erhöhen. Zudem würden zwar alle Länder einbezogen, doch die reichen würden den größeren Anteil bezahlen.