Tento pohled je fundamentálně odlišný od hypotéz přebytku a nedostatku úspor a vede k naprosto odlišným politikám. Rozvojové země potřebují růst, ale dnes je snazší si kapacity a růst pořídit prostřednictvím PZI než rozvíjet domácí trhy masové spotřeby. Globální ekonomika tudíž nečelí přebytku úspor, nýbrž problému nedostatku poptávky v rozvojových zemích. Velkým úkolem je přimět korporace, aby investovaly do rozvojových zemí, ale z důvodů výroby pro místní spotřebitele. To vyžaduje rozšíření trhů v rozvojových zemích, takže je třeba vyřešit příjmové nerovnosti a dostat peníze do správných rukou – což je obrovská organizační výzva, která je zcela mimo pozornost, protože ekonomové se zaměřují výhradně na úspory a otázky na straně nabídky.
Diese Erklärung unterscheidet sich von Grund auf von der Ersparnismangel- und Ersparnisüberschusshypothese, und sie führt zu vollkommen anderen politischen Maßnahmen. Entwicklungsländer müssen wachsen, aber heutzutage ist es einfacher, durch Auslandsdirektinvestitionen Kapazitäten und Wachstum zu schaffen, als im eigenen Land Massenmärkte aufzubauen. Daher hat es die Weltwirtschaft nicht mit einem Ersparnisüberschuss, sondern vielmehr mit einem Problem der mangelnden Nachfrage in den Entwicklungsländern zu tun. Die Aufgabe lautet nun, die Unternehmen dazu zu bringen, in Entwicklungsländer zu investieren, jedoch mit dem Ziel, für die Verbraucher vor Ort zu produzieren. Dazu müssen die Märkte in den Entwicklungsländern erweitert werden, das heißt, die Einkommensunterschiede müssen ausgeglichen werden, und das Einkommen muss in den richtigen Händen landen – eine enorme organisatorische Herausforderung, die derzeit nicht wahrgenommen wird, weil sich die Ökonomen ausschließlich auf Ersparnis- und Angebotsprobleme konzentrieren.