Politika silného dolaru zavání ekonomickým nacionalismem, který je v příkrém rozporu s érou globalizace. Je-li dolar silný, pak euro nebo jen budou slabé. Jak na to ale mají politikové a ekonomové druhých zemí reagovat? Měli by jednoduše akceptovat politiku silného dolaru, byť by to znamenalo politiku slabého eura či slabého jenu? Je třeba začít v této věci debatovat se Spojenými státy. Silný dolar totiž přinesl anomálii: nejbohatší země světa pomalu nedokáže vyžít ze svých vlastních prostředků a musí si neustále půjčovat stovky miliard dolarů ze zahraničí, aby zafinancovala svůj obrovský obchodní deficit. K bilaterálnímu deficitu s Japonskem totiž mnohem více přispěl silný americký dolar než japonský protekcionismus. Navíc přispěl i k protekcionismu tuzemskému - viz dovozní tarify na ocel.
Die Politik des starken Dollars riecht bedenklich nach einem wirtschaftlichen Nationalismus, der nicht in das Zeitalter der Globalisierung passt. Wenn der Dollar stark ist, sind Euro oder Yen schwach. Aber wie sollen die Führungsköpfe aus Politik und Wirtschaft in anderen Ländern reagieren? Sollen sie die Politik des starken Dollars einfach befürworten, auch wenn diese eine Politik des schwachen Yen oder Euro bedeutet? Was gebraucht wird, ist eine Debatte mit den USA, denn der starke Dollar hat eine anomale Situation verursacht: Das reichste Land der Welt scheint nicht in der Lage mit seinen Mitteln auszukommen und muss fortwährend Kredite in Höhe von Hunderten von Milliarden Dollar aus dem Ausland aufnehmen, um seine riesigen Handelsdefizite zu finanzieren. Der starke Dollar hat- weit mehr als der japanische Protektionismus - das bilaterale Defizit mit Japan geschürt. Er hat auch zum Protektionismus im Inland beigetragen, der sich in den amerikanischen Stahlzöllen niederschlägt.