Teď když více než dvě třetiny irských voličů zvrátily odpor své země vůči Lisabonské smlouvě – a proti smlouvě se staví už jen eurofobní prezident České republiky Václav Klaus –, se pozornost obrací k tomu, kdo tyto dva posty obsadí. To vyvolalo sérii politického hašteření, která hrozí, že celou myšlenku mnohem silnějšího evropského hlasu na globální scéně potopí. Tři země Beneluxu, společně s několika dalšími menšími státy EU jsou proti tomu, aby nový evropský prezident pocházel z velkého státu. To jsou zavádějící argumenty. Externí vztahy EU zahrnují dva různé typy politik. Prvním je politika světového jeviště, kde by politická osobnost celosvětového formátu mohla výrazně přispět k posunu postavení EU na vyšší úroveň a zajistit, aby EU mohla významně mluvit do přepisování postkrizových ekonomických pravidel. Druhým je politika detailů, kde bude úlohou nového šéfa zahraniční politiky vytvořit jednotné stanovisko EU u široké škály témat, k nimž evropské vlády stále přistupují nesmírně různorodě dle národních postojů.
Nun, da mehr als zwei Drittel der irischen Wähler das frühere Nein zum Vertrag von Lissabon rückgängig machten – und nur mehr der europhobe tschechische Präsident Václav Klaus weiter dagegen hält - liegt das Augenmerk auf der Frage, wer diese beiden Ämter bekleiden wird. Und das hat wiederum eine Runde bitteren politischen Hickhacks ausgelöst, das die gesamte Idee einer weit kraftvolleren europäischen Stimme auf internationaler Ebene zunichte zu machen droht. Die drei Benelux-Länder sind neben einer Reihe anderer kleiner EU-Länder gegen einen europäischen Präsidenten aus einem großen Land. Das sind fadenscheinige Argumente. Die Außenbeziehungen der EU umfassen zwei verschiedene Arten von Politik. Erstens die Politik auf globaler Bühne, wo eine politische Figur von internationalem Format viel erreichen könnte, wenn es darum geht, das Profil der EU zu schärfen und sicherzustellen, dass Europa bei der Neuordnung der weltweiten wirtschaftlichen Regeln ein gewichtiges Wort mitzureden hat. Zweitens geht es um die Politik in Detailfragen, wo der neue außenpolitische Chef einheitliche EU-Positionen zu verschiedensten Themen schaffen soll, bei denen die einzelnen europäischen Regierungen die unterschiedlichsten Ansichten vertreten.