Jeho studie z roku 1991 o měnové politice se všeobecně cituje jako jeden z prvních zdrojů, které upozornily na nutnost vyhýbat se příliš nízkým inflačním cílům, zčásti proto, aby centrální banka měla více prostoru ke snižování úrokových sazeb. Summers tehdy sám sebe zřetelně považoval za měnověpolitickou holubici: „Byl bych pro, aby za měnovou politiku zodpovídal někdo s větší averzí vůči inflaci než já.“ Dnes ale Summersův holubičí přístup nevadí. Vzhledem k rigiditě vůči klesajícím nominálním mzdám by vyšší inflace napomohla sektorové korekci a přinesla malý, ale užitečný úbytek dluhových břemen. Jestliže za běžných časů je potřebný konzervativní centrální bankéř, který pomůže ukotvit inflační očekávání, dnes nadešla neobvyklá doba, kdy potřebujeme neortodoxnějšího centrálního bankéře, který povede boj proti deflačnímu očekávání. Pro obdobu vatikánského papežského konkláve vybírající hlavu centrální banky by nebylo snadné rozhodnout se, zda fumata bianca vyslat pro Yellenovou nebo pro Summerse – anebo možná pro někoho jiného s podobnou inklinací (ve hře je teď zřejmě ještě bývalý místopředseda Fedu Donald Kohn).
Seine Arbeit von 1991 zur Geldpolitik wird weithin zu den ersten gezählt, die für eine Vermeidung von sehr niedrigen Inflationszielen argumentierten, teilweise um den Zentralbanken mehr Spielraum zur Senkung der Zinssätze zu geben. Damals sah Summers sich eindeutig als Taube in der Geldpolitik: „Als Zuständigen für die Geldpolitik würde ich jemanden vorschlagen, der inflationsscheuer ist als ich.“ Doch derzeit ist Summers Taubenhaftigkeit kein Problem. Angesichts der nominalen Lohnrigidität nach unten würde eine höhere Inflation eine sektorale Anpassung erleichtern und einen kleinen, aber nützlichen Effekt auf die Verringerung der Schuldenlasten haben. Wenn in normalen Zeiten ein konservativer Zentralbankchef gefragt ist, der hilft, die Inflationserwartungen zu stabilisieren, ist jetzt einer der seltenen Augenblicke gekommen, in denen wir einen unorthodoxeren Zentralbankchef brauchen, der die Deflations-Erwartungen bekämpft. Einer Zentralbankversion des päpstlichen Konklaves im Vatikan würde die Entscheidung schwerfallen, ob sie den weißen Rauch für Yellen oder für Summers aufsteigen lassen sollte – oder vielleicht für einen anderen (ein weiterer ehemaliger stellvertretender Fed-Präsident, Donald Kohn, scheint jetzt auch im Gespräch zu sein) mit ähnlichen Neigungen.