Krátce, víme, že až po určitý neznámý soubor mezních hodnot můžou znalosti, instituce a průmyslový kapitál nahrazovat přírodní zdroje, takže i když hospodářství ztratí část svého přírodního kapitálu, ať co do kvality nebo kvantity, jeho bohatství se zvýší, jestliže dostatečně investuje do jiných aktiv. Jasně to prokazuje pozoruhodný růst zemědělské produktivity za poslední dvě století. Tato zastupitelnost má ale svoje hranice: jak degradují klíčové zdroje, náklady na toto nahrazování (včetně lidské vynalézavosti) často rostou dříve netušeným způsobem. Vzorovým příkladem je globální oteplování. Až se do odhadů udržitelnosti rozvoje započtou skrytá rizika spojená s těmito mezními hodnotami a prahy, zřejmě se ukáže, že růst bohatství v zámožných státech světa je nižší, než si v současnosti myslíme.
Kurz gesagt: Wir wissen, dass Wissen, Institutionen und Produktionswerte innerhalb uns unbekannter natürlicher Grenzen natürliche Ressourcen ersetzen können, sodass selbst, wenn eine Volkswirtschaft quantitativ oder qualitativ einen Teil ihres Naturkapitals einbüßt, ihr Volksvermögen zunimmt – vorausgesetzt, sie investiert ausreichend in andere Anlagewerte. Der bemerkenswerte Produktivitätsanstieg in der Landwirtschaft während der vergangenen zwei Jahrzehnte zeigt dies eindeutig. Der Nachhaltigkeit sind jedoch Grenzen gesetzt: Wenn zentrale Ressourcen schwinden, erhöhen sich die Kosten für ihre Ersetzung (einschließlich derer für menschlichen Einfallsreichtum) häufig in unvorhersehbarer Weise. Die globale Erwärmung ist ein typisches Beispiel. Wenn die mit den entsprechenden Grenzen und Schwellenwerten verknüpften negativen Risiken in Schätzungen zur Nachhaltigkeit der Entwicklung einbezogen werden, dürfte sich zeigen, dass die Zunahme des Volksvermögens in den reichen Ländern der Welt weniger groß war, als wir derzeit glauben.