Úprk k bilaterálním dohodám je možná pochopitelný v rámci snahy o rychlé výsledky a větší pocit kontroly nad mezinárodními trendy. Jeho náklady jsou však natolik vysoké, že takové dohody podkopávají samotný multilateralismus, který všeobecně Evropské unii dobře slouží. Jak může EU očekávat, že se jiné mocnosti budou řídit multilaterálními principy, když je sama ignoruje? Zbytek světa ve stále větší míře chápe multilateralismus EU jako prostředek k legitimizaci evropských zásahů do záležitostí slabších států a vylučování účasti rodících se mocností na evropských otázkách. Při budování aliancí se evropské mocnosti chovají stejně nevyzpytatelně jako kterákoliv údajně méně zásadová mocnost. Zatímco se za otřesovými vlnami finanční krize usazuje prach a trendy ukazují na to, že se klíčovým motorem globální ekonomiky stane osa USA-Čína, ocitá se Evropa ve zřetelně defenzivnějším postavení. Má daleko k tomu, aby utvářela kontury nové vyvážené struktury globálního řízení, a omezuje se na zaujímání řady ústupových stanovisek s cílem zmírnit vlastní ztrátu velikosti.
Die Zunahme bilateraler Vereinbarungen ist vielleicht verständlich angesichts des Strebens nach schnellen Ergebnissen und einem verstärkten Gefühl der Kontrolle über internationale Trends. Doch die Kosten sind hoch, weil derartige Vereinbarungen eben jenen Multilateralismus untergraben, der der EU im Allgemeinen zu gute Dienste leistet. Wie kann die EU erwarten, dass andere Mächte multilaterale Prinzipien anwenden, die sie selbst ignoriert? Die übrige Welt betrachtet den Multilateralismus der EU zunehmend als Mittel zur Legitimierung den europäischen Einmischung in die Angelegenheiten schwächerer Staaten und zur Verhinderung eines Engagements aufstrebender Mächte in den europäischen Angelegenheiten. Die europäischen Mächte sind in ihrer Bündnisgestaltung genauso sprunghaft wie angeblich weniger prinzipiengeleitete Mächte. Europa hat, nun da sich der Staub der Schockwellen der Finanzkrise legt und Trends darauf hindeuten, dass der wichtigste Motor der Weltwirtschaft die Achse USA-China sein dürfte, eindeutig eine defensive Haltung eingenommen. Statt die Konturen einer neuen, ausgewogenen Global-Governance-Struktur zu gestalten, hat sich die Rolle der EU inzwischen darauf reduziert, eine Reihe von Rückzugsgefechte zu führen, um ihren eigenen Verlust an Statur abzumildern.