Prezidentské volby v Mexiku budiž toho jen nejnovějším příkladem. Před několika týdny skončily totální slepou uličkou parlamentní volby v České republice, kde levice a pravice získaly v dolní komoře shodně po 100 křeslech a žádné řešení se nerýsuje. V Itálii platí zvláštní pravidlo, které zaručuje uskupení, jež získalo jen o hrstku hlasů více než ostatní, prémii v podobě několika desítek křesel v dolní komoře. Přesto musí vláda Romana Prodiho manévrovat v Senátu na velmi tenkém ledě. Existují i další nedávné příklady, včetně toho snad nejznámějšího, totiž prezidentských voleb ve Spojených státech v roce 2000. Proč v demokratických volbách náhle zažíváme takové množství těsných výsledků? Jak se s nimi nejlépe vyrovnat? A jaký mají dopad na legitimitu vlád, které z nich vzejdou?
Mexikos Präsidentschaftswahl ist nur das letzte Beispiel. Vor einigen Wochen endete die Parlamentswahl in der Tschechischen Republik in einer totalen Sackgasse, bei der Linke und Rechte jeweils 100 Sitze im Unterhaus gewannen, und keine Lösung ist in Sichtweite. In Italien sorgt eine merkwürdige Regel dafür, dass die Gruppierung, die eine Handvoll mehr Stimmen als die andere hat, einen Bonus von mehreren Dutzend Sitzen im Unterhaus bekommt. Romano Prodis Regierung muss im Senat mit einer hauchdünnen Mehrheit arbeiten. Es gibt andere Beispiele aus jüngerer Zeit, das bekannteste von ihnen ist vielleicht die Präsidentschaftswahl in den Vereinigten Staaten im Jahr 2000. Warum erleben wir plötzlich so viele knappe Ergebnisse bei demokratischen Wahlen? Wie sollten wir am besten damit umgehen? Und wie wirken sie sich auf die Legitimität der Regierungen aus, die aus ihnen hervorgehen?