Měnová politika se uvolní, neboť inflace ztratí ve vyspělých ekonomikách relevanci (a v rozvíjejících se zemích bude mít nižší význam). Ve vyspělých ekonomikách, kde problémy nepramení z nelikvidity, ale z insolvence, a tedy úvěrové neschopnosti, je však měnová politika čím dál méně účinná. Fiskální politiku přitom podvazuje růst schodků a dluhů, dluhopisoví domobranci a nová fiskální pravidla v Evropě. Podpory a finanční sanace finančních ústavů jsou politicky nepopulární, přičemž téměř insolventní vlády na ně nemají peníze. A politicky platí, že příslib G-20 ustoupil realitě G-0: pro slabé vlády je čím dál těžší uskutečňovat koordinaci mezinárodních politik, neboť světonázory, cíle a zájmy vyspělých a rozvíjejících se trhů se dostávají do střetu. Snaha řešit nahromaděné nevyváženosti – rozsáhlé dluhy domácností, finančních institucí a vlád – zastíráním problémů se solventností pomocí financování a likvidity může nakonec vyústit v bolestivé a potenciálně neřízené restrukturalizace. Obdobně řešení slabé konkurenční schopnosti a nevyváženosti běžného účtu vyžaduje měnové korekce, které mohou v posledku vést některé členy k odchodu z eurozóny.
Die Geldpolitik wird, wenn die Inflation in den hochentwickelten Ländern zur Nebensächlichkeit (und in den Schwellenmärkten zu einem geringeren Problem) wird, eine Lockerung erfahren. Aber die Geldpolitik verliert in den hochentwickelten Ländern, wo die Probleme aus mangelnder Solvenz und daher Kreditwürdigkeit herrühren und weniger liquiditätsbedingt sind, zunehmend an Effektivität. Zugleich sind der Fiskalpolitik durch steigende Defizite und Schulden, Bond Vigilantes und neue fiskalische Regeln in Europa Grenzen gesetzt. Die Stützung und Rettung von Finanzinstituten ist politisch unpopulär, und vielen nahezu insolventen Regierungen fehlt das Geld dafür. Und, politisch hat die Hoffnung, die mit der G20 verknüpft wurde, der Realität der G0 Platz gemacht: Schwache Regierungen finden es zunehmend schwierig, eine internationale politische Koordinierung umzusetzen, da Weltsicht, Ziele und Interessen der hochentwickelten Volkwirtschaften und der Schwellenmärkte miteinander in Konflikt geraten. Infolgedessen könnte der derzeitige Umgang mit bestehenden Ungleichgewichten – den hohen Schulden der Haushalte, Finanzinstitute und Regierungen –, bei dem Solvenzprobleme durch Kredite und Bereitstellung von Liquidität kaschiert werden, irgendwann schmerzhaften und möglicherweise ungeordneten Restrukturierungen Platz machen. In gleicher Weise erfordert die Bekämpfung der mangelnden Konkurrenzfähigkeit und Leistungsbilanzungleichgewichte Währungsanpassungen, die letztlich einige Mitgliedsstaaten zum Ausstieg aus der Eurozone bewegen könnten.