Tomuto pokušení by Evropané měli odolat, poněvadž přesun od závislosti k rovnocennému partnerství není měřen frázemi. Skutečně společnou evropskou zahraniční politikou musí Evropané na svá bedra přijmout spravedlivější díl transatlantického břemene a uvažovat a jednat jako regionální mocnost s globálním dosahem. Pokud se euro ujme jako globální platidlo, a já doufám, že ano, a pokud se rychlá reakční síla Evropy stane skutečností, a já rovněž doufám, že ano, získá Evropská unie všechny předpoklady, aby se stala rovnocenným partnerem – tedy tak, že místo planých řečí nastoupí peníze (a vojsko). Na americké straně pak jde o pokušení přehánět roli „jediné supervelmoci“ jednostranným jednáním.
Die Europäer sollten dieser Versuchung nicht erliegen, denn der Schritt von Unabhängigkeit zu gleicher Partnerschaft wird nicht an Rhetorik gemessen. Statt dessen müssen die Europäer eine gerechtere Aufteilung der transatlantischen Bürde auf sich nehmen, indem sie eine wirklich gemeinsame Außenpolitik beginnen, und sie müssen denken und handeln als eine Regionalmacht mit globaler Bedeutung. Falls der Euro als globale Währung Erfolg hat, und das glaube ich, und falls Europas schnelle Eingreiftruppe bald Realität wird, was ich auch glaube, wird die EU die Voraussetzungen für eine gleichberechtigtere Partnerschaft geschaffen haben – buchstäblich, indem es sein Geld (und seine Soldaten) dort anlegt, wo sein Mund ist. Auf amerikanischer Seite besteht die Versuchung darin, durch einseitiges Handeln die Rolle als „einzige Supermacht“ zu überreizen.