Ekonomové navzdory tomu v průběhu posledních 20 let začali vystupovat tak, jako bychom se domnívali, že dokážeme poctivě předpovídat ekonomickou budoucnost. Když se nám vesmír nepodrobil, nebylo to tím, že naše modely byly chybné; na vině bylo „tržní selhání“. Není jasné, jak jsme mohli vědět, že trhy selhávají, kdykoli se výrazně propadaly, a přitom jsme věřili, že když jdou nahoru, nikterak jejich vývoj neuhadujeme zpětně. Není jasné ani to, jak jsme všichni věděli, že krach LTCM či malátnost po 11. září představovaly pro systém vážné riziko, ale hluboce jsme pochybovali, že byla bublinou internetová posedlost. Opakovaně jsme bubliny zachraňovali a nikdy je záměrně nenechaly prasknout. Finanční trhy se v důsledku toho proměnily v pyramidovou hru. Morální hazard, mysleli jsme si, můžeme klidně ignorovat, protože „morální“, jak každý opravdový vědec ví, neznamená nic jiného než „smyšlený“.
Trotzdem haben Ökonomen im Laufe der letzten 20 Jahre angefangen, sich so zu verhalten, als ob wir dächten, wir könnten tatsächlich die wirtschaftliche Zukunft vorhersagen. Wenn das Universum sich nicht fügte, dann nicht, weil unsere Modelle nicht stimmten; „Marktversagen“ war daran schuld. Es ist unklar, woher wir wussten, dass die Märkte versagten, wenn sie bedeutsam fielen, aber glaubten, dass wir nicht das Recht hatten, Vorhersagen für sie zu treffen, wenn sie stiegen. Auch ist nicht klar, woher wir alle wussten, dass der Konkurs von LTCM oder der Konjunkturrückgang nach dem 11. September schwerwiegende Risiken für das System darstellten, aber ernsthaft daran zweifeln konnten, dass es sich bei der Dotcom-Manie um eine Blase handelte. Wir haben wiederholt Blasen gerettet und niemals bewusst zerplatzen lassen. Daher sind unsere Finanzmärkte zu einem Pyramidensystem geworden. „Moral Hazard“, also eine überhöhte Risikobereitschaft aufgrund mangelnder negativer Konsequenzen, dachten wir, könnte man getrost ignorieren, da er „moralisch“ ist, was – wie jeder wahre Wissenschaftler weiß – nur „imaginär“ bedeutet.