Nová generace ve Francii, narozená po válce, prolomila veřejné mlčení přívalem knih a filmů o francouzské účasti na holocaustu a o kolaborantském vichistickém režimu, občas téměř v inkvizitorském duchu. Francouzský historik Henri Russo tento nový přístup označil za „vichistický syndrom“. Španělsko, zdá se, prochází podobným procesem. Děti Frankových obětí odčiňují mlčení svých rodičů. Občanská válka je znenadání všude, v knihách, televizních pořadech, filmech, akademických seminářích a teď i v zákoně. Není to jen evropský fenomén. Nejde ani o projev plíživého autoritářství. Právě naopak, toto dění často přichází s růstem demokracie.
Eine neue, nach dem Krieg geborene Generation in Frankreich brach das Schweigen in einer beinahe inquisitorischen Art mit der Veröffentlichung einer Flut von Büchern und Filmen über die französische Kollaboration während des Holocaust sowie über das kollaborationistische Vichy-Regime. Der französische Historiker Henri Rousso bezeichnete dieses Phänomen als „Vichy-Syndrom“. Spanien scheint eine ähnliche Entwicklung zu durchlaufen. Die Kinder der Opfer Francos kompensieren das Schweigen ihrer Eltern. Plötzlich ist man überall mit dem Bürgerkrieg konfrontiert, in Büchern, Fernsehsendungen, Filmen, wissenschaftlichen Seminaren und jetzt auch noch in der Gesetzgebung. Dabei handelt es sich aber nicht nur um ein europäisches Phänomen. Ebenso wenig ist es ein Zeichen für einen schleichenden Autoritarismus. Im Gegenteil, oft ist es ein Indiz für mehr Demokratie.