Tento bizarní lektvar byl podle všeho namíchán ve snaze usmířit neusmiřitelné: současnou tužbu po demokracii s despotickou minulostí Ruska. Stejně jako každá jiná nesourodá směsice však i tato všehochuť pouze vyvolává v Rusech zmatek o sobě a své zemi. Je s podivem, že do této kaše zabředl spolu s ostatními zřejmě i sám Putin. Tu a tam Putin skutečně vidí sám sebe jako „modernizátora“, který se snaží zakotvit Rusko na Západě. Jindy však podobně jako Stalin věří, že moc Ruska si žádá silnou ruku – tedy to, co on sám nazývá svou „diktaturou zákona“. Problémem zůstává – jak názorně ukázalo Chodorkovského odsouzení –, že taková diktatura obvykle zákon „přetrumfne“. Přestože pokusy o modernizaci Ruska mnohdy působí z historického hlediska reálně, jak tomu bylo u Stalinovy industrializace nebo u Jelcinových tržních reforem, nakonec vždy vyústí v jakési potěmkinovské poměry, protože ruská společnost se nedokáže měnit dostatečně rychle nebo s trpělivostí nezbytnou k prosazení těchto změn. A tak když Jelcinova demokratizace v americkém stylu nepřinesla v devadesátých letech okamžitě „spořádaný“ kapitalismus, předepsal Putin při svém nástupu k moci obnovení státního „pořádku“, jako by stabilní politický či ekonomický systém vyžadoval fúzi sovětské minulosti s pravoslavnou církví a sněním o matce Rusi.
Diese bizarre Zweigleisigkeit scheint aus dem Bemühen entstanden zu sein, das Unversöhnliche zu versöhnen, nämlich die Sehnsucht nach Demokratie in der Gegenwart mit der despotischen Vergangenheit Russlands. Wie immer führt auch dieses Durcheinander nur zur Verwirrung der Russen über ihr Land und sich selbst. Seltsamerweise scheint auch Putin in diesem Wirrwarr gefangen. Zeitweise sieht sich Putin tatsächlich als „Modernisierer“, der versucht, Russland im Westen zu verankern. Manchmal allerdings glaubt er, wie Stalin, dass die Macht Russlands eine starke Hand benötigt – und bezeichnet das als „Diktatur des Gesetzes“. Wie die Verurteilung Chodorkowskis allerdings gezeigt hat, liegt das Problem darin, dass die Diktatur die Oberhand über das Gesetz zu behalten scheint. Historisch betrachtet führten sämtliche Modernisierungsversuche in Russland, selbst wenn sie real erscheinen wie Stalins Industrialisierung oder Jelzins Marktreformen, zu Situationen, die einem Potemkinschen Dorf glichen, denn die russische Gesellschaft kann sich nicht schnell genug verändern oder die nötige Geduld aufbringen, um diese Veränderungen auch durchzuhalten. Da Jelzins Demokratisierung im amerikanischen Stil in den 1990er Jahren nicht augenblicklich den „ordentlichen“ Kapitalismus mit sich brachte, verordnete Putin dem Land bei seinem Amtsantritt die Wiederherstellung der staatlichen „Ordnung“, so als ob für ein stabiles politisches oder wirtschaftliches System eine Verschmelzung der sowjetischen Vergangenheit mit der orthodoxen Kirche oder der Mütterchen-Russland-Symbolik nötig gewesen wäre.