Rovněž v několika evropských zemích se obnažila o něco méně dramatická propast mezi levicí a pravicí, přičemž Španělsko a Itálie – na rozdíl od Polska a České republiky – se posunuly poněkud doleva. Skutečný problém je však složitější. Rozpolcenost demokratických společností je ve stále větší míře výsledkem kombinace nerozhodnutých voličů motivovaných pomíjivými sentimenty a zrodem politických aktivistů, kteří se začasté soustředí na úzká témata a využívají přelétavosti voličů k vlastním cílům. Co lze tedy v praxi učinit, když rozpolcenost vede až k patové situaci? Jedním z řešení je vytvořit velkou koalici, jaká dnes vládne v Německu. Je úžasné sledovat, jak rychle křesťanští a sociální demokraté zapomněli na předvolební sliby a dohodli se na programu vyššího zdanění. Lze pochybovat, zda to zvýší důvěru občanů v politickou garnituru, ale přinejmenším prozatím toto uspořádání funguje.
In mehreren europäischen Ländern wurde ebenfalls eine weniger dramatische Entzweiung zwischen links und rechts deutlich, wobei Spanien und Italien – allerdings nicht Polen und die Tschechische Republik – etwas nach links gerückt sind. Doch das wahre Problem ist nicht so einfach. Immer mehr reflektiert die Spaltung demokratischer Staaten eine Kombination aus unentschlossenen Wählern, die von flüchtigen Gefühlen angetrieben sind, und dem Hervortreten politischer Aktivisten, die sich oft auf eng umrissene Fragen konzentrieren und die Unbeständigkeit der Wählerschaft zu ihren Zwecken ausnutzen. Was kann also in der Praxis getan werden, wenn die Spaltung zu einer Pattsituation führt? Eine Lösung ist, eine große Koalition zu bilden, wie derzeit in Deutschland. Es ist erstaunlich, zu beobachten, wie schnell Christdemokraten und Sozialdemokraten ihre Wahlversprechen vergessen und sich auf ein Programm mit höheren Steuern geeinigt haben. Man mag daran zweifeln, ob dies das allgemeine Vertrauen in die politische Klasse stärken wird, doch zumindest in diesem Moment funktioniert das Arrangement.