Je třeba bláhové domnívat se, že více dluhu v místních měnách eliminuje možnost finanční krize. Skutečnost, že jednotlivé země se mohou uchýlit k dvouciferné inflaci a vymanit se z krize tištěním peněz, je stěží uklidňující. Zvrátily by se desítky let prohlubování finančních trhů, krachovaly by banky, neúměrně by trpěli chudí a ochabl by růst. Jinou možností je, že by země mohly zavést přísnější regulaci kapitálu a finančních trhů, aby u sebe střadatele uzamkly, tak jako vyspělé země po druhé světové válce. Finanční represe je ale stěží bezbolestná a téměř s jistotou snižuje alokativní efektivitu úvěrových trhů, čímž postihuje dlouhodobý růst. Pokud by se zpomalení rozvíjejících se trhů proměnilo v něco ještě horšího, ať už teď nebo za několik let, je na to svět připraven? I tady jsou vážné důvody k obavám.
So ist es schlicht töricht, zu glauben, dass die verstärkte Schuldenaufnahme in lokaler Währung die Möglichkeit einer Finanzkrise beseitigt. Die Tatsache, dass Länder auf zweistellige Inflationsraten zurückgreifen und ihren Weg aus der Schuldenkrise über die Druckerpresse finanzieren können, ist nicht gerade beruhigend. Jahrzehnte der Vertiefung der Finanzmärkte wären vertan; Banken würden zusammenbrechen; die Armen würden überproportional leiden, und das Wachstum würde einbrechen. Alternativ könnten diese Länder strengere Kapitalkontrollen und Finanzmarktregeln zur Bindung der Sparer verhängen, so wie es die hochentwickelten Länder nach dem Zweiten Weltkrieg taten. Doch sind finanzielle Repressionen nicht gerade schmerzlos und verringern fast mit Sicherheit die Allokationseffizienz der Kreditmärkte, was das langfristige Wachstum beeinträchtigt. Falls sich der Abschwung in den Schwellenländern – jetzt oder in einigen Jahren – in etwas Schlimmeres verwandeln sollte, wäre die Welt darauf vorbereitet? Auch diesbezüglich besteht ernsthaft Anlass zur Sorge.