Jakkoliv upřímně však mohou jeho slova znít, ve skutečnosti se situace vyvíjí směrem právě opačným a ošklivé slovní přestřelky provázející samotný akt popravy také rozhodně nepřispějí k rozptýlení obav, že šlo o „spravedlnost vítězů“ – přičemž vítězem zde nebyly Spojené státy, nýbrž šíité. Tyto okolnosti nevěstí nic dobrého pro budoucnost celku, jemuž bychom si měli zvyknout říkat „někdejší Irák“. Washingtonská diskuse o otázce, jak „napravit Irák“, je totiž irelevantní, poněvadž něco, co už neexistuje – tedy fungující Irák –, nelze dost dobře napravit. Pod rouškou ústavních opatření inspirovaných Spojenými státy se šíitské většině podařilo zajistit si téměř absolutní moc. A tak je to, co ještě před pár měsíci vypadalo z Washingtonu jako úspěšný přechod k nějaké formě zastupitelské demokracie, očividně pouhou parodií: stejně jako za Saddáma dnes moc vyvěrá z hlavně – s tím rozdílem, že stát dnes nemá na násilné prostředky monopol. Každá radikální skupina, každý duchovní úřad, každá šíitská politická frakce má vlastní zbraně, hrdlořezy a zabijácké čety – přičemž sunnité dál využívají arzenálu, který nahromadili během Saddámovy vlády, a vedou ústupový boj proti novému uspořádání, zdánlivě legitimizovanému volbami. Neexistuje žádná síla – snad s výjimkou nenásilné diktatury –, jež by dokázala přimět šíity, sunnity a Kurdy k životu v jediném politickém celku.
Doch egal, wie aufrichtig seine Worte klingen mögen, die Wirklichkeit bewegt sich in die entgegengesetzte Richtung, und die hässlichen Wortwechsel, die den Hinrichtungsakt selbst begleitet haben, werden sicherlich wenig dazu beitragen, mit der Vorstellung aufzuräumen, dass es sich hierbei nicht um „Siegerjustiz“ gehandelt habe und die Sieger nicht die Vereinigten Staaten seien, sondern die Schiiten. Das alles verheißt nichts Gutes für die Zukunft des Landes, das wir – daran sollten wir uns gewöhnen – den „ehemaligen Irak“ nennen sollten. Tatsächlich ist die Washingtoner Debatte darüber, wie man den Irak „in Ordnung bringt“ irrelevant, weil etwas, das nicht mehr als funktionierender Staat existiert – nämlich der Irak – nicht in Ordnung gebracht werden kann. Unter dem Deckmantel einer von den USA inspirierten Verfassung ist es der schiitischen Mehrheit gelungen, fast die absolute Macht für sich zu beanspruchen. Somit ist das, was noch vor wenigen Monaten von Washington aus wie ein erfolgreicher Übergang zu einer Art repräsentativen Regierung ausgesehen hatte, offenbar lediglich ein Zerrbild: Genau wie unter Saddam bestimmen auch heute die Gewehrläufe über die Macht – nur hat der Staat jetzt kein Monopol auf die Gewaltmittel. Jede Miliz, jedes Ministerium, jede schiitische politische Fraktion verfügt über eigene Geschütze, Schläger und Todesschwadronen – während die Sunniten weiterhin die Stapel von Waffen einsetzen, die sie unter Saddam angehäuft haben, um in einem Rückzugsgefecht gegen die neue Ordnung anzukämpfen, die anscheinend durch Wahlen legitimiert wurde. Es gibt keine Macht – außer einer neuen gewalttätigen Diktatur – die die Schiiten, Sunniten und Kurden dazu bringen kann, in einem Staatskörper zu leben.