Tyto obavy se znásobily po helsinském summitu v loňském roce, kdy byl počet zemí ucházejících se o členství v Evropské unii zvýšen z šesti na dvanáct. Nabídnutí členství více zemím je pochopitelně chvályhodné, ale takový krok může pozdržet členství prvních kandidátů. Tato obava byla potvrzena počátkem tohoto roku, kdy Evropská komise omezila jednání s první kandidátskou skupinou, aby ostatním ostentativně dovolila vyrovnat krok. Přízrak federalismu, který znepokojuje vlády od Londýna ke Kodani, všechny tyto skutečnosti dále zjitřuje. Pokusem usmířit euroskeptiky a euronadšence se myšlenka dvojrychlostní Evropy – která začala schengenskou dohodou o uspořádání hranic a pokračovala eurem – dala do pohybu. Zdá se, že právo přijmout nebo nepřijmout politiku Evropské unie se dnes může stát obecným pravidlem.
Diese Befürchtungen vervielfältigten sich, als der Gipfel von Helsinki 1999 die Anzahl der Kandidatenstaaten von 6 auf 12 erhöhte. Mehr Staaten die Mitgliedschaft anzubieten ist natürlich lobenswert, aber genau das könnte die Mitgliedschaft für die ersten Kandidaten aufschieben. Diese Sorge hat sich zu Beginn dieses Jahres bestätigt, als die Europäische Kommission Verhandlungen mit der ersten Kandidatengruppe beschränkt hat, angeblich um den anderen das Aufholen zu ermöglichen. Was dies alles noch zusätzlich anreizt, ist der Spuk des Föderalismus, der Regierungen von London bis Kopenhagen verfolgt. Unter dem Gebot, Euro-Skeptiker und Euro-Enthusiasten miteinander zu versöhnen, gewann die Idee eines Zwei-Geschwindigkeits-Europas – das mit dem Schengener Zollabkommen begann und sich mit dem Euro fortsetzte – an Bedeutung. Heute, so scheint es, wird das Recht aus einer EU-Regelung wahlweise auszutretten, zu einer allgemeinen Regel.