Existuje silná a zřejmě stále narůstající touha vyhledávat ,,nezávislá`` stanoviska ve víru dnesních vždy silně stranických a často přílis polemických politických sporů. Běžní lidé si nezávislost mlhavě spojují s pravdou a partajnictví se lží či alespoň s nedůvěryhodností. Proto se zdvihne jen chabá vlna odporu, jestliže je vyzván soudce, aby vedl nezávislé vysetřování třeba i ve věcech, jakými byly pohnutky pro iráckou válku. V demokraciích soudy vyslysíme a uposlechneme, i když jejich rozsudek postihuje původní moc parlamentu nad ,,měscem``, jak tomu bylo v nedávných německých případech týkajících se penzijních nároků určitých skupin. Politikům se tento posun moci směrem k justici očividně nelíbí. Pokud se jich osobně dotýká, jako italského premiéra Silvia Berlusconiho, neútočí přímo na moc soudnictví, ale zpochybňují nezávislost soudců.
Es besteht der starke und vielleicht wachsende Wunsch, inmitten all der stark parteiergreifenden - und oft nur allzu polemischen - politischen Kontroverse ``unabhängige'' Standpunkte zu finden. Gewöhnlich assoziieren die Menschen Unabhängigkeit vage mit Wahrheit und Parteinahme mit Lüge oder zumindest mit Unglaubwürdigkeit. Daher wird selten Protest laut, wenn ein Richter aufgefordert wird, eine unabhängige Ermittlung durchzuführen, auch wenn es um Fragen geht wie die Motive für den Irakkrieg. In Demokratien werden Gerichte angehört und ihre Urteile respektiert, auch wenn diese die ursprüngliche parlamentarische Macht der Geldbörse beeinträchtigen, wie in Deutschland vor kurzem im Zusammenhang mit Pensionsansprüchen bestimmter Gruppen geschehen. Politiker begrüßen diese Machtverschiebung hin zur Judikative eindeutig nicht. Wenn sie persönlich betroffen sind, wie der italienische Ministerpräsident Silvio Berlusconi, greifen sie die Macht der Judikative zwar nicht grundsätzlich an, stellen aber die Unabhängigkeit der Richter in Frage.