Tento nárůst byl zpočátku mírný: z 290 částic z milionu (ppm) v roce 1860 na 295 ppm v roce 1900. Pak se ale rapidně zrychlil: v roce 1950 objem CO2 v atmosféře dosáhl hodnoty 310 ppm a v roce 2000 činil už 370 ppm. Polovinu celkového přírůstku ve výsi 80 ppm má přitom na svědomí jen posledních pětadvacet let. Z číslicových modelů globálního klimatu lze vyčíst, že zdvojnásobení současné atmosférické akumulace CO2 bude mít za následek dalsí oteplování o 3 až 5 stupňů Celsia, dost možná už do roku 2050. Následky takového oteplení by byly zničující: vnitrozemí by vyschlo, zatímco níže položené pobřežní oblasti by skončily pod vodou, neboť v důsledku tání polárních ledů by stoupaly hladiny moří. To by zřejmě vyvolalo dalsí oteplování a vzhledem k nárůstu vodní páry v atmosféře také překotný a nekontrolovatelný skleníkový efekt. Jedinou rozumnou cestou ven z tohoto začarovaného kruhu by se tedy zdálo snížení spotřeby fosilních paliv, o což se zasazují zastánci Kjótského protokolu, a dalsí investice do alternativních zdrojů energie. Jenže i když se vědcům v posledních letech podařilo sestrojit několik opravdu kvalitních modelů globálního klimatu, oni sami jako první připoustějí, že tyto modely počítají jen se zlomkem vsech faktorů a fyzikálních sil, jež dohromady ovlivňují podnebí a průměrnou globální teplotu. Studie prováděné v posledních dvaceti letech například dokázaly, že změny magnetické aktivity Slunce zapříčiňují změnu jasnosti Slunce až o 0,1 procenta a že průměrná roční teplota v severní teplotní zóně Země se už nejméně tisíc let těmito změnami sluneční aktivity řídí. Při sledování Slunci podobných vesmírných objektů vědci objevili hvězdu, jejíž jasnost během pěti let klesla o 0,5 procenta a během stejné doby se podstatně snížila také její magnetická aktivita.
Der Anstieg begann allmählich von 290 ppm (Teile pro Million Teile) im Jahre 1860 auf 295 ppm im Jahr 1900. Danach beschleunigte sich der Anstieg jedoch und während der CO2 -Anteil in der Atmosphäre im Jahr 1950 bereits 310 ppm betrug, stieg er bis zum Jahr 2000 auf 370 ppm, wobei die Hälfte des gesamten Anstieges von 80 ppm seit 1975 dazukam. Numerische, globale Klimamodelle gehen davon aus, dass eine Verdopplung des momentanen atmosphärischen CO2 möglicherweise schon bis 2050 zu einer weiteren Erwärmung um 3 bis 5 Grad Celsius führen wird. Die Auswirkungen einer solchen Entwicklung wären verheerend: Die Folge wären ausgetrocknete Landflächen, durch schmelzendes Polareis und ansteigende Meeresspiegel schwer in Mitleidenschaft gezogene und überflutete Küstenregionen, eine mögliche weitere Erwärmung und ein galoppierender Treibhauseffekt aufgrund des Anstiegs an atmosphärischem Wasserdampf. Es scheint, als wäre die einzig sinnvolle Maßnahme den weltweiten Verbrauch fossiler Brennstoffe zu drosseln und, wie es auch die Befürworter des Kyoto-Protokolls fordern, in alternative Energiequellen zu investieren. Wissenschaftler entwickelten in den letzten Jahren beeindruckende globale Klimamodelle, allerdings beeilen sich genau dieselben Wissenschaftler festzustellen, dass diese Modelle nur einen Bruchteil der physikalischen Kräfte enthalten können, die insgesamt das Klima und die globale Durchschnittstemperatur bestimmen. So belegen beispielsweise Studien aus den vergangenen 20 Jahren, dass die Helligkeit der Sonne durch Veränderungen ihrer magnetischen Aktivität um 0,1 % schwankt und dass die jährliche Durchschnittstemperatur in den nördlichen, gemäßigten Breiten die Sonnenaktivität in den letzten 1000 Jahren widerspiegelt. Bei der Beobachtung anderer sonnenähnlicher Sterne wurde ein Exemplar entdeckt, dessen Helligkeit innerhalb von 5 Jahren um 0,5 % abgenommen hat. In dieser Zeit ist auch seine magnetische Aktivität stark zurückgegangen, woraus man schließt, dass sich unsere Sonne ähnlich verhält.