Na vysvětlenou však uvedl: „Domnívali jsme se, že pokud ji můžeme zdůraznit, ovlivní tvůrce politických koncepcí a politiky a pobídne je k realizaci konkrétních činů.“ Konkrétními činy, jež měli na mysli, bylo přimět vlády, aby nařídily drastické snižování emisí oxidu uhličitého. Aktivisté se tento přístup k řešení globálního oteplování bez úspěchu snaží prosadit už téměř 20 let, naposledy na zkrachovalém klimatickém summitu v Kodani loni v prosinci. Problém tkví v tom, že jde o řešení, které je až příliš drahé na to, aby jej politici a veřejnost jen tak spolkli – a právě proto zřejmě řada klimatologů s dobrými úmysly usoudila, že než aby spoléhali na racionální diskusi, raději se nás pokusí vystrašit tak, abychom ztratili rozum. Vezměme si třeba, co nám IPCC říká o mimořádných povětrnostních událostech, jako jsou silné hurikány. Výše škod způsobených těmito událostmi, ve smyslu zničeného majetku a hospodářských výpadků, setrvale roste.
Trotzdem, so erklärte er, „haben wir gedacht, dass dies, wenn wir es herausstellen können, die politischen Entscheidungsträger beeinflusst und ermuntert, konkrete Maßnahmen zu ergreifen.“ Die konkreten Maßnahmen, die sie sich vorstellten, waren drastische, staatlich vorgeschriebene Absenkungen der CO2-Emissionen. Seit fast 20 Jahren verfolgen Aktivisten erfolglos diesen Ansatz zur Bekämpfung der globalen Erwärmung, so zuletzt beim gescheiterten Klimagipfel in Kopenhagen im letzten Dezember. Das Problem ist: Diese Lösung ist zu teuer, als dass Politik und Öffentlichkeit sie so einfach schlucken – und dies scheint viele wohlmeinende Klimawissenschaftler zu dem Schluss geführt zu haben, sie sollten uns, statt sich auf eine vernünftige Diskussion zu verlassen, lieber zu Tode erschrecken. Man berücksichtige etwa, was der Klimarat über extreme Wetterereignisse wie etwa starke Hurrikane zu sagen hatte. Die Kosten derartiger Ereignisse steigen, was das zerstörte Vermögen und die Störung des wirtschaftlichen Lebens angeht, ständig.