má na počátku sedmdesátých let 20. století, kdy byl rybolov součástí společné zemědělské politiky. Na počátku bylo v hlavním zájmu ministrů, aby se vyhnuli střetům států, v době, kdy řada zemí po celém světě rozšiřovala své teritoriální vody, což vedlo k vytvoření výlučných ekonomických zón až do 200 námořních mil od základní linie. Kdyby státy Evropské unie šly jednoduše touto cestou bez jakékoli koordinace, byly by důsledky tohoto jednání nejen chaotické, ale i katastrofální. Evropský rybolov byl již velmi mezinárodní a mnoho loďstev běžně lovilo daleko od místa původu. Aby se zamezilo ohromnému narušení, jež mohl nový režim výlučných ekonomických zón způsobit, vznikající evropské orgány ujednaly dohodu, na základě které členské státy přistoupily na to, že si vzájemně zaručí volný přístup do vod tak, aby mohly být tradiční rybolovné oblasti a postupy jednotlivých států zachovány. Stejně jako každá snaha o řízení složité situace o více faktorech prostřednictvím relativně jednoduchého a snadno pochopitelného a použitelného vzorce má i zásada relativní stability své výhody a nevýhody. Obecně se soudí, že se prostřednictvím této zásady podporuje krátkodobé rozhodování a zaměření na státní podíl na úkor společných dlouhodobých zájmů, a někteří kritici odvážně prohlašují, že je neslučitelná se závazkem EU týkajícím se jednotného trhu. Ministři členských států EU pro rybolov nicméně zásadu relativní stability neustále obhajují jako základ přidělování kvót v rámci SRP.
Ursprünge gehen aber bis in die frühen siebziger Jahre zurück, als die Fischerei noch Teil der Gemeinsamen Agrarpolitik war. Das Hauptanliegen der Minister war damals, Konflikte zwischen den Nationen zu vermeiden, da zu dieser Zeit viele Länder in der ganzen Welt ihre Hoheitsgewässer erweiterten und schließlich Ausschließliche Wirtschaftszonen (AWZ) einrichteten, die sich 200 Seemeilen ab ihrer jeweiligen Basislinie aus erstreckten. Wenn die Länder der Europäischen Union diesen Weg ohne jegliche Form von Koordination einfach weiterverfolgt hätten, wären die Folgen Chaos und Zerstörung gewesen. Die europäischen Fischereien waren bereits hochgradig „international“ und viele ihrer Flotten fischten weit weg von zu Hause. Um die enorme Zerrüttung zu vermeiden, die das neue System der AWZ hätte verursachen können, handelten die frisch gebackenen europäischen Institutionen ein Abkommen aus, in dem die Mitgliedstaaten zustimmten, sich gegenseitig freien Zugang zu ihren jeweiligen Gewässern zu gewähren, so dass die traditionellen Fischgründe und Fischereipraktiken der Länder erhalten werden konnten. Wie jeder Versuch, eine komplizierte, von zahlreichen Faktoren bestimmte Situation mit einer relativ einfachen und leicht verständlichen und anwendbaren Formel zu handhaben, hat das Prinzip der relativen Stabilität Vor- und Nachteile. Viele sind der Meinung, dass damit kurzsichtige Entscheidungen gefördert werden und der Schwerpunkt auf die nationalen Anteile zu Lasten von langfristigen gemeinsamen Interessen gelegt wird. Manche Kritiker gehen sogar so weit, die Vereinbarkeit dieses Prinzips mit dem Engagement der EU für einen gemeinsamen Binnenmarkt in Frage zu stellen.