Tak tomu bývá například po významných válkách. O těchto věcech je třeba přemýšlet, když se snažíme pochopit například to, proč italští voliči minulý měsíc odmítli střízlivého ekonoma Maria Montiho, který jim vnucoval úspory, zejména zvyšováním majetkových daní. Italové si zvykli na úvahu, že nárůsty daní směřují nutně pouze do splátek bohatým investorům, nikoli do úhrad za vládní služby, jako jsou lepší silnice a školy. Stalo se zvyklostí popisovat keynesiánskou stimulační politiku jako schodkové výdaje, nikoli jako výdaje financované z daní. Stimulace prostřednictvím daňových škrtů se může jevit téměř jako postavená na klamu, neboť její účinek na spotřební a investiční výdaje vyžaduje, aby jednotlivci zapomněli, že za dnešní veřejné výdaje budou zdaněni zítra, až bude vláda splácet dluh a úroky. Kdyby byli jedinci racionální a dobře informovaní, došli by možná k úsudku, že navzdory daňovým škrtům by víc utrácet neměli, jelikož nejde o skutečné škrty.
Das geschieht beispielsweise nach größeren Kriegen. Diese Dinge sind zu bedenken, wenn wir verstehen wollen, warum etwa die italienischen Wähler letzten Monat den nüchternen Ökonomen Mario Monti abwählten, der ihnen, vor allem durch die Erhöhung der Immobiliensteuer Austerität verordnete. Die Italiener sind gewohnt zu denken, dass Geld aus Steuererhöhungen zwangsläufig für Zahlungen an reiche Investoren und nicht für staatliche Leistungen wie den Bau besserer Straßen und Schulen verwendet wird. Keynesianische Anreizpolitik wird gemeinhin als kreditfinanzierte Ausgabenpolitik (deficit spending) und nicht als steuerfinanzierte Ausgabenpolitik beschrieben. Die wirtschaftlichen Impulse durch Steuersenkungen scheinen beinahe auf einer Täuschung aufzubauen, denn deren Auswirkungen auf Verbrauch und Investitionsausgaben erfordern offenbar, dass die Menschen nicht daran denken, dass sie für die öffentlichen Ausgaben von heute später zur Kasse gebeten werden, wenn der Staat seine Schulden mit Zinsen zurückzahlen muss. Wären die Menschen rational und gut informiert, könnten sie zu dem Schluss kommen, dass sie trotz Steuersenkungen nicht mehr ausgeben sollen, weil diese Senkungen nicht real sind.