Realisticky viděno, Evropská komise nemůže od národních vlád žádat víc než transparentnost a srozumitelnost jejich fiskálních účtů. Zabránit politickému využívání fiskální politiky je nesplnitelný úkol. Fiskální počínání státu by se ale přinejmenším nemělo skrývat v nejasných metodologických poznámkách k rozpočtu. Ani tento omezený cíl nemusí být snadné splnit. Strategickým vyhýbáním se transparentnosti si svůj chléb vydělávají vychytralí politici, kteří se chtějí zavděčit lobbistům tím, že před zraky většiny občanů skrývají náklady na státní štědrost. Pravidla, která budou řídit chování politiků, nesmí být vytvořena tak, jako by se měla vztahovat na nezaujaté veřejné sluhy s dobrými úmysly. Politici jsou ochotni jít do krajnosti, jen aby potěšili své příznivce a zvítězili ve volbách. Realisticky můžeme doufat nanejvýš v to, že to nejhorší, k čemu se odhodlají, provedou světu na očích.
Transparenz und Klarheit in der Haushaltspolitik ist realistischerweise alles, was die Kommission von den nationalen Regierungen Europas verlangen kann. Es ist unmöglich, die politische Vereinnahmung der Haushaltspolitik zu unterbinden. Aber zumindest sollten die haushaltspolitischen Maßnahmen eines Landes nicht in den obskuren methodologischen Fußnoten seines Budgets verborgen bleiben. Aber selbst dieses beschränkte Ziel wird nicht leicht zu erreichen sein. Ein strategischer Mangel an Transparenz ist die Lebensgrundlage gewitzter Politiker, die eine Lobby zufrieden stellen wollen, indem sie die Kosten der öffentlichen Großzügigkeit vor der Mehrheit der Bürger verheimlichen. Die Regelungen, die das Verhalten von Politikern bestimmen, dürfen nicht so verfasst werden, als ob unvoreingenommene, wohlwollende Beamte sie anwenden müssten. Um ihre Anhänger zufriedenzustellen und Wahlen zu gewinnen, sind Politiker bereit, viel auf sich zu nehmen. Das beste worauf wir plausiblerweise hoffen können, ist, dass sie ihre unrühmlichsten Taten wenigstens offen begehen.