Padesát čtyři let po vyhlášení Schumanova plánu, který začal provazovat francouzskou a německou ekonomiku, čítá EU celkem 25 zemí, v nichž žije více obyvatel než ve Spojených státech. Osm z nových členských zemí představuje někdejší komunistické státy, které byly téměř po půlstoletí uzamčeny za železnou oponou. Jejich přimykání se k unii svědčí o přitažlivosti - „měkké síle" - myšlenky evropského sjednocení. Tato nová Evropa se samozřejmě potýká s mnoha problémy. Příjem nových členů na hlavu činí necelou polovinu průměru v patnácti dosavadních členských zemích. Panují obavy z přílivu levné pracovní síly. Průměrný růst HDP v nových členských zemích nicméně dvojnásobně přesahuje růst v původních členských státech, což může představovat vítaný stimul pro stagnující pracovní trhy a liknavé ekonomiky. Politické uspořádání je poněkud problematičtější.
Vierundfünfzig Jahre nach der Bekanntgabe des Schuman-Plans, der die Volkswirtschaften Frankreichs und Deutschlands zusammenführte, verfügt die EU nun über 25 Mitgliedsstaaten und eine größere Einwohnerzahl als die Vereinigten Staaten. Acht der neuen Mitglieder sind ehemalige kommunistische Länder, die beinahe ein halbes Jahrhundert hinter den Eisernen Vorhang gesperrt waren. Die Anziehungskraft der Union auf diese Staaten ist ein Zeichen für den Reiz - die „Soft Power" - der Idee von der Europäischen Einigung. Natürlich ist dieses neue Europa mit zahlreichen Problemen konfrontiert. Das Pro-Kopf-Einkommen in den neuen Mitgliedsländern beträgt weniger als die Hälfte des Vergleichswertes in den fünfzehn ursprünglichen Mitgliedsländern. Ebenso werden Bedenken hinsichtlich der Einwanderung billiger Arbeitskräfte geäußert. Allerdings sind die durchschnittlichen Wachstumsraten des BIP in den neuen Mitgliedsländern zweimal so hoch wie in den ursprünglichen Mitgliedsländern und das kann ein willkommener Impuls für stagnierende Arbeitsmärkte und lahme Volkswirtschaften sein. Die politischen Verhältnisse sind da schon eher problematisch.