Legislativa EU týkající se odpovědnosti za životní prostředí vyžaduje komplexní souhru mezi vnitrostátními právními předpisy a závazky týkajícími se odpovědnosti za životní prostředí. Není tudíž překvapivé, že většina členských států provedla směrnici, u níž byla původně stanovena lhůta do 30. dubna 2007, se značným zpožděním. Podle těchto právních předpisů musí být přijata nápravná opatření, pokud provozovatel poškodí chráněné druhy a přírodní stanoviště, závažně nepříznivě ovlivní ekologický, chemický nebo kvantitativní stav vody, nebo kontaminuje půdu a vytvoří závažné riziko pro lidské zdraví. Členským státům je ponechána volnost, aby se rozhodly, zda finanční zajištění v rámci odpovědnosti za životní prostředí bude pro provozovatele povinné, či nikoli. Osm zemí – Bulharsko, Portugalsko, Španělsko, Česká republika, Slovensko, Maďarsko, Rumunsko a Řecko – se rozhodlo pro povinný přístup, zatímco zbývající země zvolily dobrovolné zavedení finančního zajištění. Pojištění je nejběžněji používaným nástrojem, a dále následují bankovní záruky, fondy, pojištění kaptivními pojišťovnami a dluhopisy. Nové předpisy byly plně uplatňovány v rámci celé Unie pouze po dobu několika měsíců, příklady jsou proto v době tvorby tohoto textu omezené.
14 Mitgliedstaaten haben beispielsweise die eigene Gesetzgebung erweitert, um national geschützte Arten und Lebensräume mit abzudecken, während 13 andere Länder dieses nicht getan haben. Die optionalen Haftungsausschlüsse, die ein Betreiber in Anspruch nehmen kann, wenn eine Schädigung erfolgt, variieren ebenfalls von Land zu Land. Gemäß der Gesetzgebung muss Abhilfe geschaffen werden, wenn ein Betreiber Schäden an geschützten Arten und natürlichen Lebensräumen verursacht, den ökologischen, chemischen oder quantitativen Zustand von Gewässern erheblich beeinträchtigt oder Land kontaminiert und ein Gesundheitsrisiko für den Menschen verursacht. Mitgliedstaaten sind in ihrer Entscheidung frei, ob Deckungsvorsorge für Umwelthaftung für die Betreiber verpflichtend sein soll oder nicht. Acht Länder – Bulgarien, Portugal, Spanien, Tschechische Republik, Slowakei, Ungarn, Rumänien und Griechenland – haben sich für den Pflichtansatz entschieden, während sich die übrigen Länder auf eine freiwillige Aufnahme von Deckungsvorsorge verlassen. Versicherungen sind die am meisten verwendeten Finanzinstrumente, gefolgt von Bankgarantien, Fonds,„Captives“ (firmeneigene Versicherungen) und Anleihen. Die neuen Vorschriften werden erst seit wenigen Monaten in der gesamten Union angewendet, so dass zum Zeitpunkt dieser Texterstellung die Anzahl von Beispielen ziemlich begrenzt ist.