Aby mohla země domácích úspor plně využít, musí rozvinout vlastní výrobní kapacity. Citujme slavný výrok, který pronesl otec-zakladatel Singapuru Lee Kuan Yew: „Žádná země se nestala velkou ekonomikou bez toho, aby se stala průmyslovou velmocí.“ Vybudování výrobních kapacit je však obtížné: často to vyžaduje, aby země začala od „špinavých prací“ a přitom podněcovala neúnavného podnikatelského ducha. Čína učinila obojí. Začala exportem s vysokým podílem pracovní síly a postupně vybudovala nejúplnější výrobní síť na světě; dnes se řadí mezi země s největším počtem podnikatelů. Přesto od 90. let jen velmi málo rozvojových ekonomů zkoumá, jak se mohou země industrializovat a vytvářet vlastní podnikatelskou vrstvu. Stejně tak dnešní rozvojová ekonomie do značné míry opomíjí, jak může celospolečenská koordinace postupem času ovládnout úspory z rozsahu produkce. Zatímco klasičtí ekonomové jako Paul Rosenstein-Rodan, Albert O. Hirschman nebo Alexander Gerschenkron disponovali systematickými a přesvědčivými teoriemi, jak tento mechanismus vysvětlit, převažující neoklasický Arrowův-Debreův model nedokáže vysvětlit vzrůstající výnosy. Prakticky řečeno má hospodářská koordinace sklon vyžadovat vládní zásah.
Damit ein Land seine inländischen Ersparnisse bestmöglich nutzen kann, muss es seine Produktionskapazitäten entwickeln. Wie Lee Kuan Yew, der führende Gründungsvater von Singapur, beobachtete: „Kein Land konnte sich zu einer großen Volkswirtschaft entwickeln, ohne gleichzeitig eine industrielle Macht zu werden.“ Aber der Aufbau von Produktionskapazitäten ist schwer: Oft muss das Land dazu mit „schmutziger Arbeit“ beginnen und gleichzeitig unermüdlich das Unternehmertum fördern. China hat beides getan. Es begann mit arbeitsintensiven Exporten und entwickelte nach und nach das vollständigste Produktionsnetzwerk der Welt. Und jetzt ist es eins der Länder mit der weltweit größten Anzahl von Jungunternehmern. Trotzdem haben seit den 1990ern nur sehr wenige Entwicklungsökonomen untersucht, wie sich Länder industrialisieren und ihre Unternehmer fördern können. Ebenso übersieht die heutige Wissenschaft weitgehend, wie durch gesellschaftsweite Koordinierung mit der Zeit wirtschaftliche Skaleneffekte bei der Produktion erreicht werden. Während klassische Ökonomen wie Paul Rosenstein-Rodan, Albert O. Hirschman und Alexander Gerschenkron systematische Theorien hatten, um diesen Mechanismus zu beschreiben, kann das heute vorherrschende Arrow-Debreu-Modell solche steigenden Renditen nicht erklären. Praktisch betrachtet erfordert wirtschaftliche Koordinierung in erster Linie eine aktive Regierung.