Weberův nesouhlas ale otevírá možnost, že by malé země mohly přehlasovat centrum a velké členy. Je teoreticky možné, že by koalice malých zemí přehlasovala šest členů Výkonné rady plus Francii, Německo a Itálii, představující 65 % HDP eurozóny. To by mohlo silně ovlivnit rozhodování o úrokových sazbách. Význam by to mohlo mít i u otázky odkupu dluhu od členských států v tísni. Je velice pravděpodobné, že řecký dluh, který ECB nakoupila, nemá hodnotu zaplacené částky. Kdyby bylo Řecko nuceno restrukturalizovat svůj dluh a držitele svých dluhopisů postihnout „sestřihem“, ECB by utrpěla rozsáhlou újmu. Tato ztráta by dolehla na členské státy eurozóny podle jejich podílu na HDP eurozóny, přestože při rozhodování připadá na každou zemi jeden hlas. Toto svérázné uspořádání představuje pro Hospodářskou a měnovou unii další významné riziko, které se tak řadí vedle nekoordinovaných fiskálních politik a neexistence evropské obdoby Mezinárodního měnového fondu.
Doch eröffnet Webers Gegenstimme die Möglichkeit, dass kleine Länder das Zentrum und die großen Mitglieder überstimmen könnten. Theoretisch ist es möglich, dass die sechs Direktoriumsmitglieder plus Frankreich, Deutschland und Italien, die 65 % des BIP der Eurozone repräsentieren, von einer Koalition kleiner Länder überstimmt werden. Dies könnte in Bezug auf Zinssatzbeschlüsse sehr wichtig sein. Es könnte auch beim Ankauf von Schulden notleidender Mitgliedsstaaten relevant sein. Es ist höchstwahrscheinlich, dass die griechischen Schulden, die die EZB erworben hat, nicht so viel wert sind, was sie bezahlt hat. Wenn Griechenland gezwungen wäre, seine Schulden umzustrukturieren und den Inhabern seiner Anleihen einen Sicherheitsabschlag aufzuerlegen, würde das für die EZB einen beträchtlichen Verlust bedeuten. Dieser Verlust würde von den Eurostaaten entsprechend ihrem Anteil am BIP der Eurozone getragen, auch wenn bei der Abstimmung jedes Land eine Stimme hat. Diese besondere Regelung stellt ein weiteres großes Risiko für die Wirtschafts- und Währungsunion dar, das zu dem der unkoordinierten Haushaltspolitik und dem Fehlen eines europäischen Pendants zum Internationalen Währungsfonds hinzukommt.