Při současném paternalistickém přístupu institucí EU ke kandidátským zemím totiž hrozí vytvoření dvourychlostní Evropy, která zkomplikuje proces integrace. Kandidátské země svou část dohody dodržely, když dosáhly takového stupně obchodní integrace s členskými zeměmi EU, že je dokonce vyšší než u mnoha současných členů. Tři z těchto zemí - Estonsko, Lotyšsko a Litva - mají měnové výbory nebo fixní směnný kurz k euru - podobně jako Bulharsko, u něhož se vstup do EU očekává v roce 2007. Ostatní kandidátské země již několik let deklarují svůj zájem zavést v brzké době euro, v některých případech jednostranně, a to ještě před vstupem do EU - tento postoj otevřeně podporuje Polská národní banka, méně energicky pak Maďarská národní banka a Česká národní banka. I přes pokrok při přibližování inflace a úrokových sazeb k úrovni EU se mnoho kandidátských zemí obává, že při plném otevření se kapitálovým tokům - které je podmínkou vstupu - budou vystaveny riziku náhlých ustrnutí kapitálových toků a měnovým krizím. Tyto země si vzaly ponaučení z příkladu Latinské Ameriky a Asie v devadesátých letech. Přijetí eura by jim poskytlo skvělou příležitost se takovým rizikům vyhnout a soustředit se na tvorbu skutečného hospodářského růstu. Reakce institucí EU, jmenovitě Evropské centrální banky (ECB) a Evropské komise, však byla až dosud negativní: kandidátským zemím se dostalo sdělení, že nejprve musí strávit nejméně dva roky v Mechanismu směnných kurzů (ERM II), kde se od uchazečů o zavedení eura očekává, že prokážou životaschopnost své politiky.
Durch die momentane patriarchalische Einstellung gegenüber den Beitrittsländern droht nämlich ein Europa der zwei Geschwindigkeiten, das die Integration schwieriger machen wird. Die Beitrittsländer haben die Bestimmungen ihrerseits erfüllt und ein Niveau der Handelsintegration erreicht, das sogar jenes vieler gegenwärtiger EU-Mitglieder übertrifft. Drei dieser Beitrittsländer - Estland, Lettland und Litauen - haben ebenso wie Bulgarien, das 2007 der EU beitreten soll, Currency Boards oder fixe Wechselkurse gegenüber dem Euro. Die anderen haben in den letzten Jahren, vielfach einseitig, ihr Interesse an einer frühzeitigen Euroeinführung, noch vor dem eigentlichen Beitritt bekundet. Vehement vertreten wird diese Position von der polnischen Nationalbank, aber auch die ungarische und tschechische Nationalbank nehmen diese Haltung ein, wenngleich mit weniger Nachdruck. Aber trotz aller Fortschritte bei der Angleichung ihrer Inflationsraten und Zinssätze an das EU-Niveau, fürchten viele Beitrittsländer, dass sie nach der vollständigen Öffnung für Kapitalflüsse - eine Grundbedingung für den Beitritt - dem Risiko plötzlich ausbleibender Kapitalflüsse und Währungskrisen ausgesetzt sein werden. Sie haben ihre Lehren aus der Situation in Lateinamerika und Asien in den neunziger Jahren des vorigen Jahrhunderts gezogen. Die Einführung des Euro wäre für sie eine wunderbare Möglichkeit, diesen Risiken aus dem Weg zu gehen und sich auf die Schaffung von realem Wachstum in ihren Volkswirtschaften zu konzentrieren. Aber die Reaktionen aus EU-Institutionen wie der Europäischen Zentralbank und der Europäischen Kommission waren negativ: Den Kandidatenländern wurde mitgeteilt, dass sie zunächst mindestens zwei Jahre im Europäischen Wechselkursmechanismus (EWS II) teilnehmen müssten, wo sich ihre Strategien zu bewähren hätten.