Jedna z nejsvárlivějších debat se vede o otázce, kdy ukončit „nekonvenční“ opatření měnové politiky, která byla zavedena po finanční krizi s cílem zajistit, aby banky dál půjčovaly, a tím stimulovat růst a odvrátit deflaci. Někteří centrální bankéři se nyní obávají, že předčasné ukončení těchto opatření uvrhne ekonomiku zpátky do recese. Další mají naopak obavy, že ačkoliv bylo původním cílem současné strategie zabránění hospodářskému kolapsu, dnes tato strategie zasévá semínka budoucí nestability včetně nafouknutí další bubliny cen aktiv. Ve snaze vyřešit podobná dilemata se politici přou také o otázku, zda se zaměřit na tradiční měnové nástroje, jako jsou úrokové sazby, nebo zda více využívat takzvaných „makroobezřetnostních opatření“, jako jsou navýšení kapitálového požadavku a kapitálové polštáře nebo úpravy poměrů loan-to-value u bank.
Eine der kontroversesten Debatten drehte sich dabei um die Frage, wann die „unkonventionellen“ geldpolitischen Maßnahmen zu beenden seien, die im Gefolge der Finanzkrise ergriffen wurden, um sicherzustellen, dass die Banken weiterhin Kredite vergeben, um damit das Wachstum anzuregen und eine Deflation zu vermeiden. Manche Zentralbanker befürchten momentan, dass ein vorzeitiges Ende dieser Maßnahmen die Wirtschaft wieder in die Rezession stürzen würde. Andere wiederum befürchten, dass die derzeitige Strategie - obwohl ursprünglich darauf ausgerichtet, den wirtschaftlichen Zusammenbruch zu verhindern - den Boden für zukünftige Instabilität, einschließlich der Bildung einer weiteren Vermögenspreisblase, bereitet. In ihren Bemühungen, einen Ausweg aus diesen Dilemmas zu finden, ringen die politischen Entscheidungsträger auch mit der Frage, ob man sich auf traditionelle geldpolitische Instrumente wie Zinssätze konzentrieren soll oder vermehrt auf so genannte „makroprudenzielle Maßnahmen“ wie höhere Eigenkapitalanforderungen, Puffer oder Anpassungen des Beleihungsauslaufs setzen soll.