Také firmy se dnes potýkají s tak velkou nejistotou a tolika riziky, že je k rozšíření investic doposud nenalákala ani čím dál nižší cena kapitálu. Je snadné se dovtípit, proč jsou pro tvůrce měnových politik navzdory těmto údajům přitažlivé předurčené vzorce. Převažující názor má za to, že aby se míra inflace vrátila na preferovanou hladinu, je třeba v ekonomice odstranit všechny ochablosti. K tomu je nezbytné co nejníže stlačit úrokové sazby, a když se tyto politiky vyčerpají (třeba když sazby klesají až k záporným hodnotám), k oživení růstu a inflace se musí nasadit nekonvenční nástroje jako „kvantitativní uvolňování“. Toto paradigma získalo tak všeobecné uznání (a modelové simulace, o něž se opírá rozhodování centrálních bank, jsou už tak spletité), že je málokdo ochoten jej zpochybnit.
Auch die Unternehmen sind heutzutage mit so vielen Unsicherheiten und Risiken konfrontiert, dass die immer niedrigeren Kapitalkosten sie nicht zu mehr Investitionen verlocken konnten. Man kann ohne weiteres nachvollziehen, warum vorgefertigte Rezepte für geldpolitische Entscheidungsträger, ungeachtet der Daten, attraktiv sind. Nach gängiger Auffassung muss jegliche Flaute in der Wirtschaft beseitigt werden, um die Inflationsrate wieder auf ein gewünschtes Niveau zu bringen. Dafür ist es erforderlich die Zinssätze so niedrig wie möglich zu drücken und, wenn diese Maßnahmen Wirkung zeigen (etwa wenn die Zinssätze in den negativen Bereich abrutschen), unkonventionelle Maßnahmen wie „Quantitative Lockerung“ einzusetzen, damit Wachstum und Inflation wieder anziehen. Dieses Modell ist weltweit so gang und gäbe geworden – und die Modellsimulationen, die die Entscheidungen der Zentralbanken untermauern so komplex – dass kaum jemand bereit ist, es zu hinterfragen.