Trhy by mohl začít děsit další fiskální thriller na hraně útesu. Ostatně už současná minidohoda znamená značnou brzdu, asi o 1,4 % HDP, a to u ekonomiky, která během posledních několika měsíců rostla sotva 2% tempem. Zadruhé, přestože zásahy ECB v eurozóně snížily krajní rizika – řecký odchod a ztrátu přístupu na trhy v Itálii a Španělsku –, fundamentální problémy měnové unie vyřešeny nejsou. Společně s politickou nejistotou se znovu objeví v plné síle ve druhé půli roku. Evropskou normou ostatně zůstává stagnace a otevřená recese, zjitřovaná fiskálními úsporami s ostrým startem, silným eurem a trvajícím zadrhnutím úvěrů. V důsledku toho přetrvávají rozsáhlé – a potenciálně neudržitelné – objemy soukromého a veřejného dluhu. Navíc vzhledem ke stárnoucím populacím a nízkému růstu produktivity je pravděpodobné, že za absence důraznějších strukturálních reforem, které by povzbudily konkurenční schopnost, dojde k obroušení potenciálního výstupu, takže soukromý sektor nebude nic motivovat k financování chronických deficitů běžného účtu.
Die Märkte könnten durch ein weiteres fiskales Abenteuer verunsichert werden. Und sogar die aktuelle Mini-Einigung wird zu einer deutlichen Belastung – von etwa 1,4% des BIP – für eine Volkswirtschaft führen, die in den letzten Quartalen lediglich 2% gewachsen ist. Zweitens haben die Maßnahmen der EZB zwar die Risiken in der Eurozone – des Austritts von Griechenland und/oder des Verlusts des Marktzugangs für Italien und Spanien – reduziert, aber die fundamentalen Probleme der Währungsunion wurden nicht gelöst. Zusammen mit politischer Unsicherheit werden sie in der zweiten Jahreshälfte mit voller Wucht zurückkehren. Der Normalzustand für Europa bleibt Stagnation und Rezession – was durch fiskale Sparmaßnahmen, einen starken Euro und eine Fortsetzung der Kreditklemme noch verstärkt wird. Infolgedessen bleiben große – und langfristig unhaltbare – öffentliche und private Schulden bestehen. Darüber hinaus werden, sollten keine aggressiveren Reformen zur Stärkung der Wettbewerbsfähigkeit unternommen werden, angesichts alternder Bevölkerungen und geringen Produktivitätswachstums die potenziellen Erträge einbrechen, und der private Sektor wird keinen Grund sehen, die chronischen Leistungsbilanzdefizite zu finanzieren.