Účinná legislativní realizace práva na vlastnictví osobních údajů bude jistě pracná. Přesto vlastnictví osobních údajů zůstává rozumnějším a realističtějším řešením než jiné přístupy, které zatím byly předloženy, například právo na „informační sebeurčení“ nalezené německým Ústavním soudem v roce 1983. Potenciální přínosy plynoucí z obdaření jednotlivců větší mocí nad jejich digitálními životy přesahují ekonomickou spravedlnost. Takový systém by mohl také propíchnout tolik kritizované „bubliny za filtrem“, jež se vyvinuly v důsledku algoritmů sociálních médií, které uživatelům zobrazují obsah posilující jejich stávající předsudky a přesvědčení. V tomto smyslu by vlastnictví osobních údajů mohlo pomoci zmírnit nebezpečnou politickou polarizaci, která dnes postihuje mnoho zemí. V současnosti vlastnictví osobních údajů neuznává ani jediná právní soustava. Myšlenka se ale usazuje po celém světě.
Eine effektive rechtliche Umsetzung der Eigentumsrechte für persönliche Daten würde sicherlich Mühe kosten. Aber dies ist immer noch eine rationalere und realistischere Lösung als andere bereits entwickelte Ansätze – wie das Recht auf „informationelle Selbstbestimmung“, das 1983 vom deutschen Verfassungsgericht eingeführt wurde. Dass Personen mehr Kontrolle über ihr digitales Leben bekommen, könnte Vorteile haben, die weit über wirtschaftliche Fairness hinausreichen. So könnte ein solches System die berüchtigten „Filterblasen“ zum Platzen bringen, die durch Algorithmen in den Sozialen Medien entstanden sind und den Nutzern Inhalte anzeigen, die ihre bestehenden Neigungen und Vorurteile bestätigen. In diesem Sinne könnte das Recht auf Dateneigentum dazu beitragen, die gefährliche politische Polarisierung zu mildern, die heute bereits viele Länder befallen hat. Noch gibt es weltweit kein einziges Rechtssystem, das das Recht auf Eigentum an persönlichen Daten anerkennt. Aber die Idee gewinnt überall an Boden.