Proč se tedy nepravděpodobným casus belli mezi Británií a jejími partnery stala právě finanční regulace? Vysvětlení je zčásti politické. V Cameronově Konzervativní straně jsou členové, kteří už dlouho dychtí po rvačce s EU. Dobrá jim bude jakákoli záminka a evropský komisař pro vnitřní trh Michel Barnier jim dodal střelivo prosazováním agendy, již mnozí pokládají za přehnaně restriktivně regulatorní. Když se v roce 2009 handlovalo s křesly v Komisi, tehdejší britský premiér Gordon Brown byl varován, že nechat Francouzům post správce vnitřního trhu je nebezpečné. On ale raději usiloval o funkci šéfa zahraniční politiky EU pro svou spojenkyni z Labouristické strany, baronku Ashtonovou. A to se také potvrdilo – byť asi ne způsobem, který si představoval. Za politickou fasádou jsou ale mezi Velkou Británií a jejími sousedy na kontinentu další podstatné střety.
Warum ist gerade Finanzmarktregulierung zum Casus Belli zwischen Großbritannien und seinen Partnern geworden? Die Erklärung ist teilweise politischer Natur. Einige Mitglieder der Tories von David Cameron suchen schon lange Streit mit der EU. Ihnen ist jede Entschuldigung recht, und der Kommissar für Binnenmarkt und Dienstleistungen Michel Barnier hat ihnen mit seiner von vielen als übermäßig restriktiv betrachteten Regulierungsagenda Munition geliefert. Beim Geschacher um die Besetzung von Kommissionsposten im Jahr 2009 war der ehemalige britische Premierminister Gordon Brown vor der Gefahr gewarnt, den Franzosen den Posten des Binnenmarkt-Kommissars zu überlassen. Er entschied sich dennoch auf das Amt der „EU-Außenministerin“ für seine Labour Party-Kollegin Baronin Ashton zu setzen. Und als solche hat sie sich erwiesen – wenn auch nicht so, wie er es sich vielleicht vorgestellt hatte. Unterhalb der politischen Oberfläche gibt es weitere erhebliche Konflikte zwischen dem Vereinigten Königreich und seinen kontinentaleuropäischen Nachbarn.