Západoevropské členské země EU projevily mizivé znepokojení nad ruskou nátlakovou taktikou vůči novým členům ve střední a východní Evropě, čímž zpochybnily rozsah solidarity EU ohledně dodávek energií. Od chvíle, kdy Kreml v roce 1990 přerušil dodávky energií do pobaltských států v marném pokusu zadusit jejich směřování k nezávislosti, pokračoval ve využívání potrubní politiky proti zemím, jako je Polsko, Lotyšsko a Litva – tedy proti novým členům EU. Pro ně a pro nové demokracie, jako jsou Ukrajina, Gruzie a Moldavsko, zůstává ruská energetická nadvláda a její politické důsledky vážnou hrozbou. Rusko těží z evropských zmatků a pracuje na zacementování větší dlouhodobé evropské závislosti na jeho energii, zejména zemním plynu, prostřednictvím setrvávání u taktiky „rozděl a panuj“ vůči evropským vládám. Od ledna 2006 Moskva s energetickými společnostmi z Německa, Francie, Itálie, Maďarska, Srbska, Slovenska a Dánska dojednala separátní dohody, které by mohly podkopat evropské snahy o vybudování nových plynovodů zaměřených na obejití ruského bezmála monopolu na dodávky ze střední Asie. Zpočátku se zdálo, že Německo za kancléřky Angely Merkelové bude vůči energetické bezpečnosti střední a východní Evropy citlivější. Merkelová však schválila nákladný Severoevropský plynovod pod Baltským mořem, dojednaný mezi jejím předchůdcem Gerhardem Schröderem a prezidentem Vladimírem Putinem a ostře odsuzovaný Polskem, kolegou uvnitř EU, jehož plynovod obejde. Severoevropský plynovod bude přinejmenším osmkrát dražší než alternativní plynovod Jamal II, který by procházel po souši přes Polsko.
Die westeuropäischen EU-Mitglieder zeigten sich über Russlands Drucktaktik gegenüber den neuen Mitgliedern in Mittel- und Osteuropa wenig beunruhigt, was fraglich erscheinen lässt, wie weit die EU-Solidarität bei der Energieversorgung geht. Seit der Kreml 1990 die Energielieferungen an die baltischen Staaten aussetzte, in dem vergeblichen Versuch, ihre Unabhängigkeitsbewegungen zu ersticken, hat er seine Pipeline-Politik weiterhin gegen Länder wie Polen, Lettland und Litauen eingesetzt – allesamt neue EU-Mitglieder. Für sie und für neue Demokratien wie die Ukraine, Georgien und Moldau bleiben die russische Energievorherrschaft und ihre politischen Konsequenzen eine ernsthafte Bedrohung. Russland hat von Europas Unordnung profitiert, indem es dazu übergegangen ist, Europas hochgradige Abhängigkeit von der russischen Energie langfristig zu zementieren, insbesondere vom Erdgas, indem es seine „Teile-und-herrsche-Taktik“ gegenüber den europäischen Regierungen weiterbetrieben hat. Seit Januar 2006 hat Moskau getrennte Abkommen mit Energieversorgungsunternehmen aus Deutschland, Frankreich, Italien, Ungarn, Serbien, der Slowakei und Dänemark abgeschlossen, was Europas Bemühungen untergraben könnte, zusätzliche Pipelines zu bauen, um Russlands nahezu perfektes Monopol auf Lieferungen aus Zentralasien zu umgehen. Es schien anfangs so, als wäre Deutschland unter Kanzlerin Angela Merkel sensibler für die Energiesicherheit Zentral- und Osteuropas. Merkel genehmigte jedoch die teure Nordeuropäische Gaspipeline (NEGP) unterhalb der Ostsee, die von ihrem Vorgänger Gerhard Schröder und Präsident Wladimir Putin ausgehandelt worden war und bei ihrem EU-Mitstreiter Polen, an dem die Pipeline vorbeigeleitet wird, auf heftigen Widerstand stößt. Die Ostseepipeline wird mindestens achtmal so viel kosten wie die alternative Jamal-II-Pipeline, die in Polen über Land verlaufen wäre.