K nápravě měnových vztahů existují dva alternativní a ostře kontrastující přístupy. Prvním z nich je uspořádat mezinárodní konferenci, na níž budou moci experti navrhovat modely výpočtu měnových kurzů a politici budou moci sjednávat dohody. Jediným úspěšným případem takového postupu je brettonwoodská konference z roku 1944, avšak i tehdy se měnové kurzy stanovené na konferenci ukázaly jako nerealistické a brzy byla zapotřebí velká vlna změn parity (a také údržba směnných kontrol). Ostatní konference zaměřené na měnu skončily skličujícím nezdarem. Americký prezident Richard Nixon přivítal v roce 1971 Smithsonskou dohodu jako „nejvýznamnější monetární dohodu v dějinách světa“. Úmluva se však záhy ocitla v troskách a svět se přesunul ke generalizovaným plovoucím kurzům. V roce 1987 na konferenci v Louvru se ani žádnou dohodu o závěrech nepodařilo uzavřít. Někteří účastníci si mysleli, že se dohodli na jistém typu poloviční fixace měnových kurzů ve formě cílových zón, avšak mocná německá Bundesbanka tuto interpretaci nikdy nesdílela. Dějiny naznačují, že kolektivní jednání o měnách a novém přístupu k otázce rezerv pravděpodobně skončí nezdarem.
Es gibt zwei alternative und äußerst gegensätzliche Ansätze, um die Währungen wieder ins Lot zu bringen. Einer ist, eine internationale Konferenz einzuberufen, bei der Experten Modelle zur Berechnung der Wechselkurse vorschlagen und Politiker Abkommen aushandeln können. Das einzige erfolgreiche Beispiel für eine derartige Übereinkunft ist die Konferenz von Bretton Woods 1944, doch selbst damals erwiesen sich die festgelegten Wechselkurse als unrealistisch, und nach kurzer Zeit war eine große Anzahl an Paritätsänderungen notwendig (sowie die Beibehaltung von Devisenkontrollen). Andere Währungskonferenzen waren große Reinfälle. Präsident Richard Nixon begrüßte das Smithsonian Agreement 1971 als „das bedeutsamste Währungsabkommen der Weltgeschichte.“ Doch war es schon bald nur noch ein Scherbenhaufen, und die Welt ging zu freien Wechselkursen über. Bei der Louvre-Konferenz 1987 herrschte noch nicht einmal Einvernehmen darüber, was beschlossen worden war. Einige Teilnehmer dachten, sie hätten eine Art Teilfestschreibung der Wechselkurse in Form von Zielzonen festgelegt, aber die mächtige Deutsche Bundesbank teilte diese Auslegung nicht. Die Geschichte lässt den Schluss zu, dass kollektive Verhandlungen über Währungen und neue Vorgehensweisen beim Problem der Reserven wahrscheinlich keinen Erfolg haben werden.