Za této situace se Brazílie připravuje na nejdůležitější prezidentské volby od přechodu země z diktatury na demokracii v roce 1985 – a předvolební průzkumy nevěstí pro Rousseffovou nic dobrého. Navzdory vyšším příjmům a nižší nerovnosti vyjádřilo 70% Brazilců touhu po změně. Vzhledem k pouličním protestům, které loni vypukly kvůli špatné kvalitě veřejných služeb a rostoucím cenám, to není nic překvapivého. Je však na vině pouze vláda Rousseffové? Stručná odpověď zní, že nikoliv. Vláda Rousseffové je sice do značné míry zodpovědná za poslední vlnu cyklického oslabení a sociálních otřesů, avšak brazilské problémy mají kořeny v obecnější neochotě setřást jho politiky realizované během více než dvou desetiletí vojenské vlády. Plano Real, program makroekonomické stabilizace z roku 1994, umožnil spolu s následnými strukturálními reformami Brazílii, aby konečně zkrotila inflaci a vyvezla se na vlně levné globální likvidity a prudce rostoucí čínské poptávky po komoditách. Když se vláda pokusila nasměrovat tyto zisky k redistribuci bohatství, veřejné výdaje vzrostly a systém sociálních dávek – založený na takzvaných „nabytých právech“ – začal být stále zkostnatělejší.
Vor diesem Hintergrund bereitet sich Brasilien auf die wichtigsten Präsidentschaftswahlen seit seinem Übergang von der Diktatur zur Demokratie 1985 vor – und die Meinungsumfragen sehen für Rousseff nicht gut aus. Trotz höherer Einkommen und geringerer Ungleichheit haben 70% der Brasilianer ihrem Wunsch nach einem Wechsel Ausdruck verliehen. Dies ist angesichts der Straßenproteste, die im letzten Jahr aufgrund der schlechten Qualität öffentlicher Dienstleistungen und steigender Preise ausbrachen, nicht verwunderlich. Aber ist daran allein Rousseffs Regierung schuld? Kurz gesagt: Nein. Zwar trägt Rousseffs Regierung die überwiegende Verantwortung für die jüngste zyklische Abschwächung und soziale Unruhe, doch gründen Brasiliens Probleme auf einem allgemeineren Mangel an Bereitschaft, das Joch der während der mehr als zwei Jahrzehnte währenden Militärherrschaft eingeführten politischen Linien abzustreifen. Der Plano Real (ein gesamtwirtschaftliches Stabilisierungsprogramm aus dem Jahr 1994) sowie spätere Strukturreformen versetzten Brasilien in die Lage, der Inflation endlich Herr zu werden und auf einer Welle billiger globaler Liquidität und der steil zunehmenden chinesischen Nachfrage nach Rohstoffen zu reiten. Als die Regierung versuchte, diese Erfolge in eine Vermögensumverteilung umzumünzen, stiegen die öffentlichen Ausgaben, und das durch sogenannte „Gewohnheitsrechte“ getragene System der Sozialleistungen wurde zunehmend unbeweglicher.