Chápu jejich postoj. Já osobně bych si přála totéž. Kdybychom však tuto cestu byli zvolili, s největší pravděpodobností bychom neuspěli. Z toho plyne jedno důležité poučení pro EU v době, kdy se snaží stát se globálním aktérem: musíme dosáhnout vnitřního konsensu a přitom mít neustále na paměti možné vnější důsledky našeho rozhodnutí. V případě moratoria jsme zůstali pragmatičtí a vybudovali silnou evropskou zahraniční politiku. A při jednání v OSN bylo výhodou mít společný evropský postoj a hovořit jednotným hlasem. Druhé ponaučení, které jsem si odnesla, je užitečné také pro EU, jež se ocitla ve světě, ve kterém se vynořují nové mocnosti a v němž všichni aktéři od Manily po Alžír, od Dauhá po Libreville, se musí denně potýkat s problémy globalizace a vzájemné závislosti. Toto ponaučení zní, že Evropa má ve světě víc přátel než nepřátel.
Ich verstehe ihre Haltung. Ich hätte dasselbe gewollt. Doch wenn wir dieser Route gefolgt wären, wären wir höchstwahrscheinlich gescheitert. Hierin liegt eine wichtige Lektion für die EU zu einem Zeitpunkt, an dem sie danach strebt, ein globaler Akteur zu werden: Wir müssen einen internen Konsens herstellen und dabei nie außer Acht lassen, welche Wirkung unsere Entscheidung nach außen haben könnte. Im Falle des Moratoriums blieben wir pragmatisch und bauten eine starke europäische Außenpolitik. Und es war ein Vorteil in den UNO-Verhandlungen, eine gemeinsame europäische Position zu vertreten und mit einer Stimme zu sprechen. Auch eine zweite Lektion, die ich gelernt habe, ist nützlich für die EU, die sich heute in einer Welt wiederfindet, in der neue Mächte hervortreten und sämtliche Akteure – von Manila bis Algiers und von Doha bis Libreville – die Herausforderungen von Globalisierung und Interdependenz täglich neu bewältigen müssen. Sie besagt, dass Europa auf der Welt mehr Freunde als Feinde hat.