V tomto ohledu je třeba uvést, že podle desátého bodu odůvodnění směrnice 97/33 musí sazby podporovat produktivitu a vstup na trh účinných a trvalých provozovatelů a nesmí být nižší než mez stanovená v závislosti na dlouhodobých mezních nákladech metodami rozdělení a přidělování nákladů založených na skutečných nákladech ani vyšší než strop stanovený vlastním nákladem na poskytnutí daného propojení. Článek 7 odst. 2 téže směrnice rovněž v tomto smyslu stanoví, že poplatky za propojení musejí dodržovat zásady transparentnosti a nákladové orientace a že důkazní břemeno o tom, že poplatky jsou stanoveny v závislosti na skutečných nákladech, včetně odpovídajících výnosů z investic, nese subjekt poskytující propojení se svými zařízeními. Rovněž příloha IV směrnice 97/33 vymezuje poplatky za propojení jako skutečné poplatky, které musí uhradit propojené strany.
Nach dem zehnten Erwägungsgrund der Richtlinie 97/33 sollte die Höhe der Entgelte die Produktivität und eine effiziente, nachhaltige Markterschließung fördern; sie sollten nicht unterhalb einer Grenze liegen, die anhand langfristiger Grenzkosten und einer Kostenzurechnung aufgrund der tatsächlichen Kostenverursachung berechnet wird, aber auch nicht eine Obergrenze überschreiten, die sich aus den Kosten ergibt, die anfallen würden, wenn die betreffende Zusammenschaltung unabhängig von anderen Leistungen bereitgestellt wird („stand-alone costs“). Im gleichen Sinne sieht Art. 7 Abs. 2 dieser Richtlinie vor, dass die Zusammenschaltungsentgelte den Grundsätzen der Transparenz und Kostenorientierung unterliegen und dass die Beweislast, dass sich Entgelte aus den tatsächlichen Kosten einschließlich einer vertretbaren Investitionsrendite herleiten, bei der Organisation liegt, die die Zusammenschaltung mit ihren Einrichtungen bereitstellt. Ferner werden in Anhang IV der Richtlinie 97/33 als Zusammenschaltungsentgelte die von zusammengeschalteten Parteien tatsächlich zu entrichtenden Entgelte bezeichnet.