Tradiční zpravodajská média se tváří v tvář existenční krizi způsobené tím, že jim nové technologie přetahují čtenáře a diváky, obracejí stále častěji o pomoc na vládu – tak jako banky, automobilky a výrobci elektřiny ze slunce. Podtón ale vyznívá tak, že jejich věc je vznešenější. Média jsou úhelným kamenem demokracie. Ponecháme-li občany blogům a cvrlikání à la Twitter, aniž by o dění referovali žurnalisté, jak se dokážou rozhodovat, kterou politiku podpoří? Do takového uvažování se promítá prastará obava: jak ji vyjádřil Platón, občané by dostali „informace bez řádného poučení, takže by byli pokládáni za znalé, přestože by byli velkou měrou zcela nepoučení.“ Jde o obavu, jejíž ozvěna se od té doby nesla dějinami, od okamžiku, kdy katolická církev uvalila klatbu na Gutenbergovu pohyblivou sazbu, po dobu, kdy si viktoriánská buržoazie stěžovala na nově objevenou svobodu tisku. Ani političtí vládci nikdy neměli nové komunikační technologie v lásce, protože politický systém, v němž uplatňují svou moc, je přizpůsobený na stávající technologie.
Angesichts einer existentiellen Krise, die darin besteht, dass die neuen Technologien die Leser und Zuschauer weg locken, wenden sich die traditionellen Nachrichtenmedien verstärkt mit Hilfegesuchen an die Regierung - genau wie Banker, Autohersteller und Solarenergieerzeuger. Allerdings, so der Unterton, ist ihre Sache nobler. Die Medien sind ein Eckpfeiler der Demokratie. Wie können die Menschen ohne die Journalisten, die Ihnen die Nachrichten bringen, und allein gelassen mit Blogs und Tweets, entscheiden, welche Politik sie unterstützen wollen? Diese Denkweise spiegelt eine uralte Angst wider, wie Platon schon sagte: Bürger besorgen „sich Informationen ohne anständige Anweisung und machen den Eindruck, sehr klug zu sein, obwohl sie meistens eher recht ignorant sind.“ Es ist eine Angst, die in der Geschichte immer ein Echo gefunden hat, von der katholischen Kirche, die Gutenbergs Druckerpresse verfluchte bis hin zu viktorianischen Bürgern, die sich über die gerade neu installierte Pressefreiheit beschwerten. Politische Führer mochten neue Kommunikationstechnologien auch deshalb noch nie, weil das politische System, in dem sie regieren, an die bestehende Technik angepasst ist.