Existují však silné argumenty, proč ECB umožnit, aby se chovala jako věřitel poslední instance. Jedním z klíčových důvodů, proč nutit centrální banky, aby dodržovaly striktně vymezené inflační cíle, je skutečnost, že se tím eliminuje pokušení neočekávaně využívat „měnového financování“ (nákupů vládních dluhopisů), a to buď za účelem stimulace ekonomiky nebo s cílem rozpustit dluh v inflaci. Koneckonců takové počínání málokdy funguje: trhy ho předpokládají a zvýší úrokové sazby, aby kompenzovaly věřitelům očekávanou inflaci. Výsledkem je v typickém případě vysoká inflace a současně vysoké náklady na půjčky. Ještě horší je, pokračuje tento argument, že očekávání měnového financování by dohánělo vlády k nadměrným půjčkám. To by mohlo roztočit zlověstnou spirálu vršícího se dluhu a nekontrolované inflace – s ničivými důsledky.
Aber für die Rolle der EZB als Kreditgeber der letzten Instanz gibt es gute Gründe. Ein Hauptargument dafür, Zentralbanken zum Einhalten strenger Inflationsziele zu zwingen, besteht darin, die Versuchung zu vermeiden, spontane „monetäre Finanzierung“ (den Kauf von Staatsanleihen) dazu zu verwenden, die Wirtschaft zu stimulieren oder die Schulden wegzuinflationieren. Dies funktioniert sowieso nur selten: Es wird von den Märkten vorhergesehen und führt zu höheren Zinsen, die die Kreditgeber für die erwartete Inflation entschädigen. Das Ergebnis ist normalerweise sowohl hohe Inflation als auch hohe Kreditkosten. Schlimmer noch ist, dass die Erwartung monetärer Finanzierung die Regierung zu exzessiver Kreditaufnahme verleiten könnte. Dies könnte einen Teufelskreis höherer Schulden und unkontrollierbarer Inflation auslösen und damit schlimme Folgen haben.