To by odpovídalo scénáři, který již nastal v roce 2000 v Srbsku, v roce 2003 v Gruzii a v roce 2004 na Ukrajině. Může však takové schéma fungovat i v Ázerbájdžánu? „Generální zkouška“ v říjnu 2003 selhala, když se opozice nedokázala semknout kolem jediného kandidáta, který by se stal Ilhamovým vyzývatelem v prezidentských volbách, prohlásila výsledky voleb za zfalšované a vyzvala občany, aby vyšli do ulic. Občanů se však dostavilo pouhých několik stovek, policie je rychle rozehnala a desítky lidí zatkla. Tentokrát je opozice sjednocená, neboť zjistila, že dohodnout se na vzájemné podpoře 125 kandidátů do parlamentu je mnohem snazší než se domluvit na jediném prezidentském kandidátovi. Úřady však přesto mohou mít navrch. V Tbilisi, Kyjevě a Biškeku předáci „barevných revolucí“ zastávali vysoké funkce v režimech, na něž posléze zaútočili jako na veskrze zkorumpované; přesto se jim podařilo získat důvěru obyvatel. Podobný vývoj však v Ázerbájdžánu zdaleka není samozřejmý, neboť někteří opoziční vůdci byli naposledy u moci v letech 1992-1993, tedy v době, která dodnes vyvolává hořké vzpomínky na válku a na krizi, přičemž existuje jen málo lidí, kteří na tuto dobu vzpomínají bez zděšení.
Dies entspräche dem Muster, welches im Jahre 2000 in Serbien, 2003 in Georgien und 2004 in der Ukraine erkennbar war. Eine „Generalprobe“ scheiterte im Oktober 2003. Die Oppositionsparteien, die sich nicht auf einen einzigen Kandidaten hatten einigen können, um Ilham Alijew bei den Präsidentschaftswahlen herauszufordern, erklärten das Wahlergebnis für gefälscht und riefen die Menschen auf die Straßen. Nur ein paar hundert erschienen, und die Polizei zerstreute sie schnell, wobei sie Dutzende verhaftete. Diesmal ist die Opposition geeint, da sie es sehr viel einfacher fand, sich auf die gemeinsame Unterstützung für 125 Parlamentskandidaten zu einigen als auf einen einzelnen Präsidentschaftskandidaten. Aber die Staatsgewalt könnte die Oberhand behalten. In Tiflis, Kiew und Bischkek hatten die Führer der „farbigen Revolutionen“ bereits hohe Positionen in Regimes inne, die sie dann als durch und durch korrupt brandmarkten; trotzdem gelang es ihnen anschließend, sich das Vertrauen der Bevölkerung zu erwerben. Dies steht in Aserbaidschan alles andere als fest: Die letzte, kurzfristige Phase, während welcher einige der Oppositionsführer in den Jahren 1992/93 an der Macht waren, ruft noch immer Erinnerungen an eine Zeit des Krieges und der Krise hervor, an die sich nur wenige ohne Schrecken erinnern können.