V tomto ohledu zmíněná politika uspěla, byť s obrovskými lidskými náklady. Když však nyní strašidlo celosvětové nadvlády komunismu následovalo jiné obavy – reálné i smyšlené – na smetiště dějin, nastal jistě čas, aby si jednotlivé země začaly spravovat své záležitosti samy. Japonsko ve spojenectví s dalšími asijskými demokraciemi by mělo být schopné vyvážit rostoucí moc Číny. Také Evropané jsou dost bohatí na to, aby se dokázali postarat o vlastní bezpečnost. Nezdá se však, že by byly Japonsko a Evropská unie připraveny začít uplatňovat vlastní váhu – částečně je to dáno několik desítek let trvající závislostí na americké bezpečnosti. Dokud bude na svět dozírat Strýček Sam, jeho děti nedospějí. Jak jsme ovšem viděli v Iráku a v Afghánistánu, „surové války za mír“ nejsou vždy nejefektivnějším způsobem vedení zahraniční politiky. Staromódní vojenská nadvláda už k prosazení amerických zájmů nestačí.
In dieser Hinsicht war man auch erfolgreich, obwohl dafür ein hoher menschlicher Preis zu bezahlen war. Mittlerweile allerdings, da das Gespenst der weltweiten kommunistischen Vorherrschaft mit anderen – realen und eingebildeten – Gefahren im Mülleimer der Geschichte landete, ist es für manche Länder sicher an der Zeit, ihre Angelegenheiten selbst zu regeln. Gemeinsam mit anderen asiatischen Demokratien sollte Japan in der Lage sein, ein Gegengewicht zu Chinas wachsender Macht zu bilden. In ähnlicher Weise sind auch die Europäer reich genug, um ihre Sicherheit selbst zu gewährleisten. Aber aufgrund jahrzehntelanger Abhängigkeit von amerikanischer Sicherheitspolitik scheinen weder Japan noch die Europäische Union bereit zu sein, ihren Beitrag zu leisten. So lange Uncle Sam weiterhin Weltpolizist bleibt, werden seine Kinder nicht erwachsen werden. Wie wir jedenfalls im Irak und Afghanistan gesehen haben, sind „wüste Kriege des Friedens“ nicht immer der effektivste Weg, Außenpolitik zu betreiben. Altmodische militärische Dominanz ist kein adäquater Ansatz zur Förderung amerikanischer Interessen mehr.