Soudě podle zkušeností z USA a dalších neevropských zemí se však možná budou muset rozhodnout mezi nesolventností a nerovností. Protože tyto vlády dospěly do fáze, kdy už daně prakticky nelze zvyšovat, nemohou splatit své dluhy a zároveň ponechat sociální výdaje na současné úrovni. Tato odpověď je však méně zjevná, pokud porovnáme evropské země mezi sebou. Většina jich dává přednost socializaci rizika a má averzi vůči nerovnosti – obě tyto charakteristiky jsou pilířem „evropského sociálního modelu“. Úroveň jejich veřejných výdajů se však značně liší. Nejvíce utrácí Dánsko, které se svými 58% HDP stojí o závratných 13 procentních bodů výše než Španělsko. Ještě pozoruhodnější možná je, že francouzské veřejné instituce utrácejí o 12 procentních bodů HDP více než instituce německé, aniž se mezi oběma zeměmi projevuje podstatný rozdíl v oblasti zdravotnictví, školství či chudoby. To naznačuje, že některé státy si v sociální oblasti počínají efektivněji než jiné.
Doch nach den Erfahrungen der USA und anderer nichteuropäischer Länder zu urteilen, müssen sie vielleicht zwischen Zahlungsunfähigkeit oder Ungleichheit wählen. Sie haben nun den Punkt erreicht, an dem sie die Steuern kaum weiter erhöhen können, und so können diese Staaten nicht gleichzeitig ihre Schulden zurückzahlen und die Sozialausgaben auf dem derzeitigen Niveau halten. Die Antwort scheint jedoch weniger offensichtlich zu sein, wenn man die europäischen Länder untereinander vergleicht. Den meisten ist eine Vorliebe zur Verstaatlichung von Risiken und eine Abneigung gegen Ungleichheit gemein – die Säulen des „europäischen Sozialmodells“. Dennoch weichen die Niveaus der öffentlichen Ausgaben stark voneinander ab. Die höchsten Ausgaben hat Dänemark mit 58 % vom BIP, das sind 13 Prozentpunkte mehr als Spanien, ein gewaltiger Unterschied. Noch eindrucksvoller ist vielleicht, dass die öffentliche Hand in Frankreich im Verhältnis zum BIP zwölf Prozentpunkte mehr ausgibt als die in Deutschland, wobei sich die Ergebnisse, was Gesundheit, Bildung oder Armut angeht, nicht merklich voneinander unterscheiden. Das deutet darauf hin, dass einige Länder ihre Sozialausgaben effizienter einsetzen als andere.