Odtud tedy všeobecné přesvědčení, že demokracie zraje jako víno a kvalitu získává časem. To může být pravda, ovšem toto vyspívání má i svůj háček. Jak se občané v demokratickém zřízení postupně učí zapojovat se do dění, demokratické vlády se postupně učí, jak navzdory účasti občanů prosadit svou. Nemá cenu skrývat, že občanská spoluúčast velmi často slouží jako legitimizace podvodu. Musíme tento problém pojmenovat a postavit se mu, abychom zavedeným demokraciím nedovolili zakrnět a novým pomohli dosáhnout vyšší účinnosti. Neboť nechávat národy a společenství žít s pocitem opomíjených lidí bez vlastního hlasu je nejen morálním zlem, ale jde o recept na frustraci, vztek a terorismus. Jak hrát obranu v Evropě LONDÝN – Nejúděsnějšími dobami v dějinách bývají často bezvládí – okamžiky mezi úmrtím jednoho krále a nástupem dalšího.
Daher rührt der verbreitete Glaube, Demokratien würden, wie der Wein, mit zunehmendem Alter besser. Das mag vielleicht so sein, doch gibt es dabei auch eine Schattenseite der Reife. Genauso wie die Bürger in einer Demokratie ständig dazu lernen, wie sie Einfluss nehmen können, lernen demokratische Regierungen ständig, wie sie trotz der Mitbestimmungsversuche ihre Vorhaben durchsetzen können. Es macht keinen Sinn leugnen zu wollen, dass die Mitbestimmung der Bürger nur allzu oft dazu dient, Heuchelei zu legitimieren. Wir müssen dieses Problem erkennen und angehen, um alteingesessene Demokratien davon abzuhalten zu schrumpfen, und neuen Demokratien zu helfen, noch wirksamer zu werden. Es ist nämlich nicht nur moralisch falsch, Nationen und Gemeinden dem Gefühl auszusetzen, unerheblich und ohne Stimme zu sein, sondern es ist auch ein Weg hin zu Frustrationen, Wut und Terrorismus. Die Verteidigung Europas LONDON – Die beängstigendsten Momente in der Geschichte waren oft die Zeiten eines Interregnums, wo es keinen Herrscher gab – Momente zwischen dem Tod eines Königs und dem Amtsantritt des nächsten.