Tento úzkoprsý program národní obrody ji stále více odcizoval dirigističtějšímu přístupu kontinentální Evropy. Ve slavném projevu v Bruggách v roce 1988 hřímala: „Nezatlačili jsme hranice státu v Británii tak úspěšně do pozadí jen proto, abychom přihlíželi, jak se znovu ustavují na evropské úrovni, s evropským superstátem uplatňujícím novou dominanci z Bruselu.“ Vztahy Velké Británie s Evropskou unií zanechala Thatcherová v nepořádku, z něhož se nikdy nevzpamatovaly. Jako každý mazaný politik i Thatcherová věděla, které bitvy se nedají vyhrát nebo je nutné je odložit; vždy však dávala přednost vyhrané bitvě před dosažením kompromisu. Za rozhodné vedení války o Falklandy si vysloužila přezdívku „Železná lady“, avšak většinu svých bitev svedla proti různým segmentům vlastních lidí – proti „vnitřnímu nepříteli“, jako byli horníci, jejichž stávku v letech 1984-1985 rozdrtila, nebo Rada Velkého Londýna Kena Livingstonea, kterou v roce 1986 zrušila. Velmi zdůrazňovala svůj skromný původ dcery hokynáře z Granthamu a neměla trpělivost s establishmentem, jemuž kladla za vinu morální a hospodářský úpadek Británie. Rozuměla nižší střední třídě, sdílela její hmotné aspirace i morální předsudky a za škrty vládních výdajů horovala jazykem hospodyňky spravující týdenní účty. „Ambiciózní“ příslušníky dělnické třídy odměňovala tím, že jim se slevou odprodávala obecní domy.
Dieses insulare Programm nationaler Erneuerung entfremdete sie dem stärker dirigistischen Ansatz Kontinentaleuropas zunehmend. In ihrer berühmten Rede in Brügge 1988 donnerte sie: „Wir haben nicht in Großbritannien erfolgreich die Grenzen des Staates zurückgedrängt, nur um zu erleben, dass sie uns auf europäischer Ebene erneut aufgezwungen werden, mit einem europäischen Superstaat, der eine neue Dominanz von Brüssel aus ausübt.“ Sie hinterließ Großbritanniens Beziehungen zur Europäischen Union in einem Zustand der Unordnung, von dem sie sich nie erholt haben. Natürlich wusste Thatcher wie jeder scharfsichtige Politiker, welche Kämpfe nicht zu gewinnen waren oder aufgeschoben werden mussten; doch sie zog es immer vor, einen Kampf zu gewinnen statt einen Kompromiss herbeizuführen. Sie erhielt den Beinamen „Eiserne Lady“ aufgrund ihrer entschlossenen Führung im Falklandkrieg, doch die meisten ihrer Kämpfe trug sie gegen Teile ihrer eigenen Bevölkerung aus – den „inneren Feind“, wie die Bergarbeiter, deren Macht sie während des Streiks von 1984-1985 brach, oder Ken Livingstones Greater London Council, das sie 1986 abschaffte. Sie verwies häufig auf ihre bescheidene Herkunft als Tochter eines Lebensmittelhändlers in Grantham und hatte nichts für das Establishment übrig, das sie für den moralischen und wirtschaftlichen Niedergang Großbritanniens verantwortlich machte. Sie verstand die untere Mittelschicht, teilte ihre materiellen Sehnsüchte und moralischen Vorurteile und argumentierte für die Senkung der Staatsausgaben in der Sprache einer Hausfrau, die ihr wöchentliches Budget verwaltet. Sie belohnte „aufstrebende“ Mitglieder der Arbeiterschicht, indem sie Sozialwohnungen zu ermäßigten Preisen veräußerte.