Ačkoliv jsme však od té doby zažili finanční paniky, nenastal žádný opravdový nedostatek a nedošlo k žádnému zhroucení výroby. Zdroje vytvářené díky lidské důmyslnosti naopak mají i nadále velký náskok před lidskou spotřebou. Základní odkaz knihy však přetrvává: zdědili jsme sklon být posedlí pomýlenými léky na vesměs triviální problémy, zatímco velké problémy a rozumná řešení často ignorujeme. Na počátku 70. let již vlna technologického optimismu opadla, vietnamská válka byla katastrofou, společnosti zachvacoval zmatek a ekonomiky stagnovaly. Kniha Tiché jaro, kterou v roce 1962 napsala Rachel Carsonová, vyvolala obavy ze znečištění přírody a vedla ke vzniku moderního ekologického hnutí; název knihy Paula Ehrlicha z roku 1968 – Populační bomba – hovořil za vše. První Den Země, který proběhl v roce 1970, byl hluboce pesimistický. Genialita knihy Meze růstu spočívala v tom, že spojila tyto obavy se strachem z vyčerpání zdrojů. Jsme prý odsouzeni k zániku, protože příliš mnoho lidí příliš mnoho spotřebuje.
Doch obwohl wir seitdem mehrere Paniken auf den Finanzmärkten erlebt haben, gab es keinen echten Mangel und keine wirklichen Produktionszusammenbrüche. Stattdessen übersteigen die Ressourcen, die durch den menschlichen Einfallsreichtum geschaffen wurden, bei weitem den menschlichen Verbrauch. Dennoch bleibt das grundlegende Vermächtnis des Berichts: Wir haben die Neigung geerbt, uns obsessiv auf unsinnige Lösungen für größtenteils triviale Probleme zu versteifen, während wir oft große Probleme und sinnvolle Lösungen unbeachtet lassen. In den frühen 1970er Jahren war der technologische Optimismus vorbei, der Vietnam-Krieg war ein Desaster, die Gesellschaften befanden sich in Aufruhr und die Wirtschaft stagnierte. Rachel Carsons Buch Der stumme Frühling von 1962 schürte die Angst vor Umweltverschmutzung und stieß die moderne Umweltbewegung an; Paul Ehrlichs Titel von 1968, Die Bevölkerungsbombe, spricht für sich selbst. Der erste Tag der Erde 1970 war zutiefst pessimistisch. Das Geniale an Die Grenzen des Wachstums war, diese Bedenken mit der Angst zu verbinden, nicht mehr genug zu haben. Unser Schicksal war besiegelt, weil zu viele Menschen zu viel konsumieren würden.