Pro srovnání: znečištění vody a vzduchu v zemích třetího světa má za následek 13% úmrtí. Na každého člověka, který by mohl zemřít v důsledku globálního oteplování, tedy připadá přibližně 210 lidí, kteří zemřou na zdravotní problémy spojené s absencí čisté vody a kanalizace, s dýcháním kouře od domácího spalování špinavých paliv (jako je sušený zvířecí trus) a s dýcháním znečištěného vzduchu venku. Zaměří-li se rozvinuté země na opatření bránící globálnímu oteplování, možná pomohou zamezit úmrtí mnoha lidí. To zní dobře, dokud si neuvědomíme, co z toho vyplývá: že 210krát víc lidí v chudších zemích kvůli tomu možná zemře zbytečně – protože finanční prostředky, které je mohly zachránit, putovaly do větrníků, solárních panelů, biopaliv a dalších fixací bohatého světa. Palčivé problémy chudých zemí se znečištěním však samozřejmě nejsou v módě a neoslovují halasné aktivisty, média a vlády tak, jak to dokáže globální oteplování. Nic neilustruje pomýlené priority lépe než oficiální pestrobarevná brožura OSN s názvem „Rio+20“.
Im Vergleich dazu werden 13 Prozent aller Todesfälle in der Dritten Welt durch Wasser- und Luftverschmutzung verursacht. Auf jeden Menschen also, der womöglich an den Folgen der globalen Erwärmung stirbt, kommen ungefähr 210 Menschen, die ihr Leben verlieren, weil es an sauberem Trinkwasser und Sanitäranlagen mangelt und weil sie den bei der Verbrennung verunreinigter Brennstoffe (wie etwa getrockneten Tierdung) in geschlossenen Räumen entstehenden Rauch oder verschmutzte Luft im Freien einatmen. Durch die Konzentration auf Maßnahmen zur Vermeidung der globalen Erwärmung tragen die Industrieländer möglicherweise dazu bei, den Tod vieler Menschen zu verhindern. Das klingt solange gut, bis man begreift, dass in den ärmeren Ländern aus diesem Grund 210 Mal so viele Menschen sterben – weil nämlich die Ressourcen, mit denen man ihr Leben hätte retten können, für Windkraftwerke, Solarzellen, Biotreibstoffe und andere fixe Ideen der reichen Welt verwendet wurden. Aber die konkreten Umweltverschmutzungsprobleme der armen Länder sind nicht trendig und ziehen engagierte Aktivisten, Medien und Regierungen auch nicht so in ihren Bann, wie dies der globalen Erwärmung gelingt. Nirgends sind die fehlgeleiteten Prioritäten besser dargestellt, als in der farbenfrohen offiziellen UNO-Broschüre „Rio+20“.