U všech součástí SRP musí být zajištěna soudržnost s ostatními politikami EU. V případě vnější složky hraje obzvláštní roli politika rozvoje a politika životního prostředí EU. Klíčovým úkolem je proto přezkum a nové definování cílů vnější dimenze tak, aby vyhovovaly potřebám 21. století. Většina finančních příspěvků spojených s těmito dohodami pomáhá partnerským zemím posílit jejich rybářskou politiku včetně vědeckého výzkumu a kontroly a sledování rybolovných činností v jejich vodách. Tyto dohody však vyžadují velmi„náročnou údržbu“ a jejich provádění se v mnoha zemích ukázalo problematické vinou politické nestability nebo pomalého – a někdy dokonce neexistujícího – přijímání pomoci poskytované pro rybářskou politiku. Na druhé straně část odvětví rybolovu EU – zejména odvětví tuňáků – vyjadřuje silný zájem na rozšíření sítě dohod za účelem lepšího pokrytí trasy stěhovavých druhů, které loví v sousedních EEZ. Rybáři v EU mají rovněž zájem vyvíjet činnost v EEZ, kde dohody EU poskytují vysokou úroveň právní jistoty a transparentnosti. Budoucí SRP by měla pokračovat v podpoře odpovědného rybolovu na mezinárodních fórech, jako je Valné shromáždění OSN a FAO, v rámci celkové odpovědnosti a úsilí EU o dosažení lepší celosvětové správy moří.
Deswegen muss ihr Engagement diesbezüglich ebenso gestärkt werden wie ihre allgemeine Leistungsfähigkeit. Hierfür ist auch künftig die Zusammenarbeit mit internationalen Partnern sehr wichtig. Hauptziel der Tätigkeiten im Rahmen der externen Dimension der Gemeinsamen Fischereipolitik sollte es sein, die Grundsätze der Nachhaltigkeit und verantwortungsbewussten Fischerei international zu verbreiten. Dieses Ziel muss sich vollständig in die Ziele der IMP in Bezug auf ein verantwortungsvolles meerespolitisches Handeln und die nachhaltige Entwicklung der Küstengebiete einreihen. Andere Ziele, die derzeit die externe Dimension der GFP bestimmen, wie die Aufrechterhaltung der Präsenz einer EU-Flotte auf den Weltmeeren und die Gewährleistung, dass diese Flotte den EU-Markt versorgt, sind heute möglicherweise weniger wichtig. Die GFP-Reform von 2002 bewirkte einen Übergang von herkömmlichen Fischereiabkommen, die überwiegend auf dem Grundsatz„Bezahlen, Fischen und Wegfahren“ beruhten, zu dem umfassenderen, kooperativen Ansatz der derzeitigen partnerschaftlichen Fischereiabkommen (PFA). Die derzeitigen PFA verschaffen den EU-Schiffen Zugang zu Beständen und sind zugleich darauf ausgerichtet, die Fähigkeit der Partnerländer zu stärken, in ihren eigenen Gewässern für nachhaltige Fischereien zu sorgen. Die Vorstellung, dass die weltweite Präsenz von EU-Schiffen die Legitimität und den Einfluss der EU in regionalen Fischereiorganisationen verstärkt, ist heute offenbar weniger einleuchtend, denn viele internationale Partner, die selbst keine Fischereiinteressen verfolgen, haben gezeigt, dass sie das globale fischereipolitische Handeln beeinflussen und in internationalen Foren aktiv sein können.