Ač je její postoj značně pošetilý, ještě těžší je pochopit, proč odhodlanější úsilí nevyvíjí Čína, Brazílie a Indie. Mají opravdu hodně co ztratit. Vždyť Brazílie by s největší pravděpodobností byla hlavním vítězem této série, a přesto zatím neudělala relativně malé, leč nezbytné ústupky v oblasti přístupu na nezemědělský trh. Vše to připomíná mnohem dřívější doby, u nichž jsme mohli doufat, že už jsou dávno za námi. Ohrožení procesu globalizace možná není bezprostředně zřetelné, ale je velice reálné. Nezdar série rozhovorů z Dauhá by byl víc než jen poznámka pod čarou v dějepisných knihách; jednalo by se o nesmírně závažný případ politické krátkozrakosti v době velké příležitosti. Vůbec nejznepokojivější na tom všem je, že naši političtí lídři to nechápou ani teď, kdy důsledkům neúspěchu hledí přímo do očí.
Doch egal, wie dumm diese Haltung sein mag: Noch schwerer zu verstehen ist, warum China, Brasilien und Indien sich nicht entschlossener bemüht haben. Sie haben so viel zu verlieren. Tatsächlich wäre Brasilien vermutlich der größte Gewinner der Runde, und trotzdem verweigert es bisher die erforderlichen relativ kleinen Zugeständnisse beim nicht-agrarischen Marktzugang. All dies erinnert an frühere Zeiten, von denen man hätte hoffen mögen, dass sie lange vorbei wären. Die Gefahr für den Prozess der Globalisierung mag nicht auf den ersten Blick erkennbar sein, doch sie ist sehr real. Das Scheitern der Doha-Runde wäre mehr als nur eine Fußnote in künftigen Geschichtsbüchern; es wäre ein enorm folgenreicher Fall politischer Kurzsichtigkeit in einer Zeit großer Chancen. Am deprimierendsten bei all dem ist, dass unsere politischen Führer – obwohl sie die Folgen eines Scheiterns unmittelbar vor Augen haben – noch immer nichts begriffen haben.