Moje tušení je takové, že soudní úředníky s dobrými úmysly až příliš ovlivnila jihoafrická Komise pravdy a usmíření, model vychvalovaný na právnických fakultách jako žádoucí alternativa k odvetné spravedlnosti. V jihoafrických jednáních nebyla nejpodstatnější otázkou budoucnost obžalovaného, ale minulost obětí. Všechny oběti byly vedeny k tomu, aby vyprávěly svůj příběh a obžalovaný poslouchal. V případě masakrů vytrpěných ve dvacátém století by takové vyprávění příběhů mohlo trvat desítky let. Povzbuzovat oběti, aby hovořily, a pak dávat obžalovanému právo mařit jednání vychvalováním svých zásluh v pozici politického lídra je recept na nekonečné zdržování. Jedno poučení, jež jsme si z procesů s Miloševičem i Husajnem odnesli, je to, že není dobře stavět muže či ženu před soud proto, abychom skoncovali s jejich charismatickou přitažlivostí.
Mein Instinkt sagt mir, dass die wohlmeinenden Gerichtsbeamten sich allzu sehr von der südafrikanischen Wahrheits- und Versöhnungskommission beeinflussen ließen – einem Modell, das in den juristischen Fakultäten als wünschenswerte Alternative zur Vergeltungsjustiz proklamiert wird. In den südafrikanischen Verfahren war die wichtigste Frage nicht die nach der Zukunft des Angeklagten, sondern die nach der Vergangenheit der Opfer. Jedes Opfer wurde ermutigt, seine Geschichte zu erzählen, und der Angeklagte hörte zu. Im Falle der im Verlaufe des 20. Jahrhunderts erlittenen Massaker kann eine derartige Aufarbeitung Jahrzehnte erfordern. Die Opfer zum Reden zu ermutigen und dann dem Angeklagten dass Recht einzuräumen, durch Anpreisen der eigenen politischen Verdienste das Verfahren zu verschleppen, läuft auf ein Rezept für nicht enden wollende Verzögerungen hinaus. Eine Lektion, die wir aus den Prozessen gegen Milosevic und Hussein gelernt haben, ist, dass man Männer oder Frauen nicht vor Gericht stellen sollte, um ihrer charismatisch bedingten Attraktivität ein Ende zu machen.