Zamysleme se nad některými argumenty ohledně systémového finančního rizika a extrémních klimatických událostí. Zaprvé se říká, že rizikovost „postižených aktiv“ – především aktiv vázaných na fosilní paliva – se stane běžnou realitou života a ponesou ji jen investoři. Tady Cochrane správně poukazuje, že investice do fosilních paliv jsou odjakživa rizikové. Lze však rozumně tvrdit, že rozšíření tohoto energetického zdroje by se mělo nechat výhradně na tržních aktérech nebo že náklady ponesou pouze investoři? Přestože v zemích jako Spojené státy a Velká Británie se spotřeba fosilních paliv na osobu od roku 1990 snížila, jinde se celková spotřeba dramaticky zvýšila, takže během posledních 40 let celosvětově vzrostla o 50%. Dvěma největšími producenty uhelné energie na planetě byly v roce 2020 Čína a Indie, které ve výrobě elektřiny spoléhaly na uhlí z 61 %, respektive 71 %. Tamní ekonomiky, stejně jako ekonomiky mnoha dalších rozvojových zemí, by strmý úbytek energie z fosilních paliv jednoduše nevydržely. Cochrane také nadnáší, že neexistuje vědecky potvrzená pravděpodobnost, že extrémní klimatické události během příštího desetiletí zapříčiní systémovou finanční krizi, a že tudíž regulační orgány nedokážou zhodnotit rizika v bilancích finančních ústavů ve výhledu na pět či deset let.
Man betrachte einige der Argumente über systemische Finanzrisiken und extreme Klimaereignisse. Zunächst einmal erzählt man uns, dass das Risiko „gestrandeter Vermögenswerte“ (Stranded Assets) – insbesondere solcher, die fossile Brennstoffe betreffen – sich zu einem Faktum entwickeln wird, das von den Anlegern allein zu tragen ist. Hier weist Cochrane zu Recht darauf hin, dass Kapitalanlagen in fossile Brennstoffe schon immer riskant gewesen seien. Doch können wir begründet argumentieren, dass das Maß, in dem diese Energiequelle genutzt wird, allein den Marktakteuren überlassen bleiben sollte, oder dass nur die Anleger die Kosten tragen werden? Obwohl der Pro-Kopf-Verbrauch fossiler Brennstoffe in Ländern wie den USA und Großbritannien seit 1990 zurückgegangen ist, ist der Gesamtverbrauch anderswo drastisch gestiegen, und zwar weltweit während der letzten 40 Jahre um 50%. China und Indien waren 2020 die beiden weltgrößten Erzeuger von Kohleenergie; sie stützten sich zur Stromgewinnung zu 61% bzw. 71% auf Kohle. Ihre Volkswirtschaften und die vieler anderer Entwicklungsländer könnten eine steile Verringerung ihrer Energiegewinnung aus fossilen Brennstoffen schlicht nicht bewältigen. Cochrane legt außerdem nahe, dass keine wissenschaftlich belegte Möglichkeit existiere, wonach extreme Klimaereignisse im Laufe des nächsten Jahrzehnts systemische Finanzkrisen hervorrufen würden, und dass dies die Regulierungsbehörden daran hindere, die Risiken in den Bilanzen der Finanzinstitute über einen Fünf- bis Zehn-Jahres-Horizont zu bewerten.