Tyto potenciální přínosy se bohužel nenaplnily nebo přinejmenším ne všude. Lze jen těžko tvrdit, že si britský systém vedl efektivněji než americký, takže tíhnutí k jedinému regulátorovi utrpělo šrám na reputaci. A přetrvávající těžkosti nizozemské bankovní soustavy – minulý měsíc došlo ke znárodnění další banky – naznačují, že do mezery mezi tykadly lze velmi snadno spadnout. Pravdou je, že lze jen těžko identifikovat jakoukoliv souvztažnost mezi regulační strukturou a úspěšností při odvracení finanční krize nebo při reakci na ni. Ze zemí s jediným regulačním orgánem se Singapuru a skandinávským státům podařilo vyhnout se nejsmrtelnějším kulkám, zatímco Velká Británie v této snaze evidentně neuspěla. Ze zemí se dvěma tykadly si nizozemský systém vedl skutečně velmi špatně, zatímco australskou finanční regulaci lze pokládat za úspěšnou.
Leider kamen diese Vorteile nicht zustande, oder zumindest nicht überall. Es lässt sich kaum argumentieren, dass das britische System leistungsstärker war als das amerikanische, daher hat der Ruf der Bewegung hin zu einem einzigen Regulierer Schaden genommen. Und die fortdauernden Probleme des niederländischen Bankensystems – im vergangenen Monat wurde erneut eine Bank verstaatlicht – legen nahe, dass man leicht in die Lücke zwischen den beiden Twin Peaks fallen kann. Die Wahrheit ist, dass eine Korrelation zwischen der Regulierungsstruktur und dem Erfolg bei der Abwehr oder Bekämpfung der Finanzkrise schwer feststellbar ist. Unter den Ländern mit einer einzigen Regulierungsstelle haben Singapur und die Skandinavier erfolgreich das Schlimmste verhindert, während dies auf Großbritannien eindeutig nicht zutrifft. Unter den Vertretern des Twin-Peaks-Modells entwickelte sich das niederländische System sehr schlecht, während man die australische Finanzregulierung als Erfolg betrachten kann.