To, co se měří nejsnáze, se začalo zaměňovat s tím, co je změření nejvíce hodno. Ještě hlubším problémem je, že celý tento směr uvažování zanedbává výrazně transformativní schopnost znalostí, na něž se humanitní obory specializují. Pro adekvátní zhodnocení této schopnosti je třeba se dívat na její multiplikační efekty. Pro znalosti generované humanitními obory platí totéž co pro představu Johna Maynarda Keynese, podle níž se návratnost veřejných investic musí měřit jako dlouhodobý dopad jiných investic, které veřejné investice v celé ekonomice a společnosti stimulují. Tato představa se utápí v dnešním provozním účetnictví univerzit, které se k tomu, co se v učebně přenáší mezi učitelem a studentem, chová podobně jako k tomu, co na trhu probíhá mezi výrobcem a spotřebitelem. V obou případech se předpokládá, že o hodnotě směněného statku je rozhodnuto krátce po jeho dodávce podle toho, jak uspokojí nějakou bezprostřední potřebu. Nepřekvapí proto, že studenti si svého diplomu cení spíše podle prvního zaměstnání, které jim zajistí, než podle kvality života v příštích více než padesáti letech, na něž je studium připravuje. Dnes lze jen těžko uvěřit, že v době rozkvětu sociálního státu byly univerzity elitářštější a zároveň více financované z veřejných zdrojů než dnes.
Was sich am ehesten zu messen lohnt, wird verwechselt mit dem, was sich am leichtesten messen lässt. Auf einer noch grundlegenderen Ebene allerdings ignoriert diese Denkart das ausgeprägt transformative Potenzial des Wissens, auf das sich die Geistenswissenschaften spezialisieren. Für eine adäquate Beurteilung dieses Potenzials bedarf es einer Untersuchung seines Multiplikatoreffekts. Entsprechend John Maynard Keynes’ Konzept, wonach die Erträge öffentlicher Investitionen als langfristige Folgen der durch sie in der gesamten Ökonomie und Gesellschaft angeregten Investitionen zu messen sind, muss auch das in den Geisteswissenschaften generierte Wissen betrachtet werden. Diese Idee geht in den Kostenrechnungen der Universitäten heute unter. Was sich zwischen Lehrenden und Studierenden im Hörsaal abspielt soll angeblich den Vorgängen zwischen Produzent und Verbraucher gleichen. In beiden Fällen geht man davon aus, dass über den Wert der getauschten Ware kurz nach ihrer Lieferung entschieden wird, je nachdem, in welcher Weise sie ein unmittelbares Bedürfnis stillt. Wenig überraschend beurteilen daher die Studierenden den Wert ihres Universitätsabschlusses nach dem ersten Job, den er ihnen einbringt und weniger nach dem Leben im nächsten halben Jahrhundert, auf das er sie vorbereitet. Es ist heute schwer zu glauben, dass die Universitäten in der Blütezeit des Wohlfahrtsstaates sowohl elitärer als auch stärker von der öffentlichen Hand finanziert waren als heute.