Totéž platí o realitních makléřích, sociálních pracovnících a manažerech kreditních účtů. Během období boomu byla situace právě opačná: většina zaměstnanců, které propustil rychle se zmenšující výrobní sektor, mohla snadno najít práci ve stavebnictví a sociálních službách, které vyžadují pouze nízkou kvalifikaci (rovněž služby v oblasti realit vyžadují jen dosti povšechné znalosti a dovednosti). Klíčový argument zde nezní tak, že pracovní místa ve výrobě jsou nějakým způsobem lepší, ale spíše že při procesu strukturálních úprav musíme brát v úvahu asymetrii. Během realitního boomu lze strukturální posun směrem od výroby zvládnout relativně snadno, ale opětovné vytvoření konkurenceschopného výrobního sektoru, jakmile jednou zanikl, je mnohem obtížnější. Ekonomiky tak po prasknutí bubliny čelí zásadnímu nesouladu mezi kvalifikací dostupné pracovní síly a požadavky moderního, exportně orientovaného výrobního sektoru. Hospodářská politika bohužel může udělat jen velmi málo pro vytvoření silného exportního sektoru v krátkém časovém horizontu, snad vyjma omezení bolestných sociálních dopadů. O flexibilitě trhu práce se vždy hovoří jako o všeléku, avšak ani maximálně flexibilní trh nedokáže proměnit nezaměstnané realitní makléře nebo stavební dělníky v kvalifikované specialisty na různé výrobní obory.
Dasselbe gilt für Immobilienmakler, Sozialarbeiter und Manager von Kreditkartenkonten. Während der Jahre des Blasenaufbaus war die Situation genau umgekehrt: Die meisten der vom rasch schrumpfenden Fertigungssektor freigesetzten Arbeitnehmer ließen sich problemlos im Bausektor und in den sozialen Diensten beschäftigen, die eine relativ geringe Qualifikation erfordern (genau wie Immobiliendienstleistungen nur relativ allgemeine Fertigkeiten erfordern). Der zentrale Punkt ist nicht, dass Arbeitsplätze in der produzierenden Industrie irgendwie „besser“ sind, sondern vielmehr, dass wir die Asymmetrie innerhalb des Prozesses struktureller Anpassung berücksichtigen müssen. Es ist relativ einfach, während eines Immobilienbooms einen Strukturwandel weg von der produzierenden Industrie zu bewältigen, aber sehr viel schwieriger, einen einmal verloren gegangenen Fertigungssektor wiederherzustellen. Nach einer Blase haben es Volkswirtschaften also mit einem grundlegenden Ungleichgewicht zwischen den in der vorhandenen Arbeitnehmerschaft zur Verfügung stehenden Fertigkeiten und den Anforderungen eines modernen, exportorientierten Fertigungssektors zu tun. Leider gibt es sehr wenig, was die Wirtschaftspolitik tun kann, um kurzfristig einen starken Exportsektor herbeizuführen. Sie kann den Übergang lediglich möglichst sozialverträglich zu gestalten. Als Allheilmittel wird immer ein flexibler Arbeitsmarkt beschworen, doch selbst der flexibelste Arbeitsmarkt kann arbeitslose Immobilienmakler oder Bauarbeiter nicht in Facharbeiter in der Produktion verwandeln.