Bylo ale skutečně nevyhnutelné, aby se z naší Solidarity vytratilo tolik solidarity? Hlavy globálního kapitálu pro hraničáře PRINCETON – Posledním výstřelkem módy v investičních kruzích jsou takzvané „ekonomiky hraničních trhů“. Tyto země s nízkými příjmy – mimo jiné Bangladéš a Vietnam v Asii, Honduras a Bolívie v Latinské Americe a Keňa a Ghana v Africe – mají sice malé, zaostalé finanční trhy, ale rychle rostou a očekává se, že se stanou rozvíjejícími se ekonomikami budoucnosti. V posledních čtyřech letech byly přílivy kapitálu do hraničních ekonomik o téměř 50 % vyšší (v poměru k HDP) než toky do ekonomik rozvíjejících se trhů. Otázka, zda bychom to měli vítat nebo nad tím bědovat, se pro ekonomické analytiky a tvůrce politik stala určitým Rorschachovým testem. Dnes už víme, že příslib volného pohybu kapitálu se nesplnil. Celkově vzato vzestup kapitálových přílivů v recipientských zemích nerozproudil investice, ale spotřebu, čímž zhoršil ekonomickou volatilitu a zvýšil četnost bolestivých finančních krizí.
War es allerdings wirklich nicht zu vermeiden, dass die Solidarnosc so viel an Solidarität einbüßte? Das globale Kapital erreicht seine Grenzen PRINCETON – Die so genannten „Grenzmärkte“ sind momentan der letzte Schrei in Anlegerkreisen. Diese Länder niedrigen Einkommens – wie Bangladesch und Vietnam in Asien, Honduras und Bolivien in Lateinamerika sowie Kenia und Ghana in Afrika – verfügen zwar nur über kleine, nicht entwickelte Finanzmärkte, aber sie weisen rasches Wachstum auf und man rechnet damit, dass sie sich zu den Schwellenmärkten der Zukunft entwickeln. In den vergangenen vier Jahren lag der Zufluss an Privatkapital in den Grenzmärkten beinahe 50 Prozent höher (im Vergleich zum BIP) als in die Schwellenökonomien. Die Frage, ob das nun Anlass zur Freude oder zur Wehklage ist, könnte für Wirtschaftsanalysten und politische Entscheidungsträger zu einer Art Rorschach-Test werden. Heute wissen wir, dass das Versprechen der freien Kapitalmobilität nicht eingelöst wurde. Insgesamt hat der Anstieg an Kapitalzuflüssen in den Empfängerländern eher den Konsum als die Investitionen beflügelt, wodurch sich die wirtschaftliche Volatilität verschärfte und schmerzhafte Finanzkrisen häufiger wurden.