Tito kritikové se obávají, že proto bude těžší přesvědčit státy, aby snížily emise ještě více, jakmile vyjde najevo, že jejich společné úsilí nestačí, a že některé státy budou možná dokonce moci používat neregulérní účetní metody. Tento postoj ovšem přehlíží největší úspěch dohody z Limy: ukončuje dlouhodobé dělení světa na pouhé dva typy zemí, rozvinuté a rozvojové. Už od podepsání původní Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu v roce 1992 byly závazky jednotlivých zemí definovány podle jejich úrovně rozvoje v daném roce. Bohaté státy patřící mezi takzvané „země Dodatku 1“ měly povinné závazky, zatímco od chudších zemí stojících mimo Dodatek 1 se vyžadovalo pouze dobrovolné úsilí. Během posledních 22 let začalo toto binární dělení působit stále zastaraleji, poněvadž z větších rozvojových zemí, jako jsou Čína a Brazílie, se staly hospodářské supervelmoci a velcí emitenti skleníkových plynů.
Solche Kritiker befürchten, dies würde es für den Fall, dass die gemeinsamen Anstrengungen nicht ausreichen, erschweren, Länder zu weiteren Emissionssenkungen zu bewegen. Außerdem könnten einige Staaten zu zweifelhaften Bilanzmethoden greifen. Aber dabei übersehen sie die größte Errungenschaft der Lima-Einigung: Sie beendet die traditionelle Teilung der Welt in zwei Arten von Ländern, Industrieländer und Entwicklungsländer. Seit der UN-Rahmenkonvention über den Klimawandel von 1992 wurden die Verpflichtungen der Länder an ihrem jeweils aktuellen Entwicklungsniveau ausgerichtet. Die reichen Länder, „Annex 1“ genannt, wurden verpflichtet, während die ärmeren, „nicht-Annex-1“-Länder sich lediglich freiwillig bemühen sollten. Während der letzten 22 Jahre wurde diese einseitige Unterscheidung immer weniger brauchbar. Die größeren Entwicklungs- oder Schwellenländer wie China und Brasilien verwandelten sich in wirtschaftliche Supermächte und große Treibhausgasemittenten.