Očekávat dohodu v tomto duchu je vzhledem k nesnázím doprovázejícím uvolnění už jen 10 miliard dolarů ročně, natož 200 miliard dolarů ročně, jichž je na mitigaci a adaptaci zapotřebí, jen zbožným přáním. Možná že je načase vyzkoušet jiný přístup: závazek každé země zvýšit cenu emisí (ať už prostřednictvím uhlíkové daně nebo emisních stropů) na smluvenou úroveň, řekněme 80 dolarů za tunu. Výtěžků by země mohly využít jako alternativ k jiným daním – je přece mnohem rozumnější danit špatné věci než ty dobré. Vyspělé země by část vzniklých zisků mohly využít k plnění povinností pomáhat rozvojovým zemím s adaptací a kompenzovat je za zachování lesů, které sekvestrací uhlíku poskytují globální veřejný statek. Přesvědčili jsme se, že samotná dobrá vůle nás daleko neposune. Teď musíme propojit vlastní zájem s dobrými záměry, zejména proto, že lídři v některých zemích (zejména ve Spojených státech) se podle všeho obávají konkurence rozvíjejících se trhů i bez výhody, již by mohly získat, pokud by nemusely platit za uhlíkové emise . Hrací plochu by vyrovnal systém přeshraničních daní, uvalených na import ze zemí, kde firmy nemusí za uhlíkové emise řádně platit; takový systém by zároveň ekonomicky a politicky motivoval jednotlivé země k zavedení uhlíkové daně či emisních stropů. Ty by zase ekonomicky motivovaly firmy ke snižování emisí.
In Anbetracht der Schwierigkeit auch nur 10 Milliarden Dollar pro Jahr aufzubringen – geschweige denn die 200 Milliarden pro Jahr, die für Anpassung und Klimaschutz erforderlich sind – ist es Wunschdenken, ein Abkommen in diesem Sinne zu erwarten. Vielleicht ist es an der Zeit einen anderen Ansatz auszuprobieren: Jedes Land verpflichtet sich, den Preis für Emissionen (ob durch eine CO2-Steuer oder Emissionsbegrenzungen) auf ein vereinbartes Niveau zu heben, sagen wir 80 Dollar pro Tonne. Die Länder könnten die Einnahmen als Alternative zu anderen Steuern nutzen – es ist wesentlich sinnvoller schlechte Dinge zu besteuern als gute. Entwickelte Länder könnten einen Teil der erzielten Einnahmen verwenden, um ihre Verpflichtungen zu erfüllen die Entwicklungsländer hinsichtlich der Anpassung zu unterstützen und sie für den Erhalt von Wäldern zu entschädigen, die durch Kohlenstoffbindung dem globalen Allgemeinwohl dienen. Wir haben erlebt, dass guter Wille allein uns nicht viel weiter bringt. Wir müssen jetzt eigene Interessen mit guten Absichten verbinden, insbesondere weil Führungsköpfe in einigen Ländern (insbesondere in den Vereinigten Staaten) auch ohne jeden Vorteil, der ihnen daraus entstehen könnte, nicht für CO2-Emissionen zahlen zu müssen, offenbar Angst vor der Konkurrenz aus aufstrebenden Märkten haben. Ein System der Ausgleichsabgaben – die auf Importe aus Ländern erhoben werden, in denen Unternehmen nicht angemessen für CO2-Emissionen zahlen müssen – würde die Wettbewerbsbedingungen ausgleichen und wirtschaftliche und politische Anreize für Länder schaffen, eine CO2-Steuer oder Emissionsobergrenzen einzuführen. Das wiederum würde Unternehmen wirtschaftliche Anreize zur Senkung ihrer Emissionen bieten.