Úsilí o omezení pohybu lidí mezi státy odhaluje měkký podbřišek globalizace: prohlubující se propast mezi průměrnými příjmy jednotlivých zemí. Místo aby chudé země rostly rychleji než bohaté (jak by se dalo při základních znalostech ekonomie očekávat), bývá pravdou převážně opak. V letech 1980 až 2002 činil průměrný roční růst příjmu na hlavu v bohatém světě (definovaném jako souhrn „starých“ členů OECD) téměř 2% oproti pouhému 0,1% ve 42 nejméně rozvinutých státech. Průměrný příjem v Latinské Americe dnes sotva přesahuje úroveň z roku 1980. Takto obrovská propast podněcuje migraci.
Die Bemühungen, die Migration von Menschen zwischen verschiedenen Ländern einzuschränken, enthüllen die Achillesferse der Globalisierung: die tiefer werdende Kluft zwischen den Durchschnittseinkommen der einzelnen Länder. Anstatt dass das Einkommen in den armen Ländern schneller wüchse als in den reichen (wie man das nach den Grundregeln der Ökonomie erwarten würde), tritt fast immer das Gegenteil ein. Zwischen 1980 und 2002 betrug das durchschnittliche jährliche Wachstum des Pro-Kopf-Einkommens in der reichen Welt (definiert als die „alten“ OECD-Mitglieder) fast 2 %, verglichen mit lediglich 0,1 % in den 42 rückständigsten Ländern. Tatsächlich liegt das Durchschnittseinkommen in Lateinamerika kaum über dem Niveau von 1980. Diese riesige Kluft fördert die Migration.