Svět už dnes ví, že Axel Weber, prezident Bundesbanky, hlasoval proti. Jeho hlas byl sice jen jedním z 22, ale Weber zastupuje 27 % HDP eurozóny, takže ho nelze jen tak přehlížet jako bezvýznamného muže na okraji. Bylo to vůbec poprvé, kdy byl prezident ECB nucen prozradit, že rozhodnutí nebylo jednomyslné. Teoreticky jsme odjakživa věděli, že ECB bude v případě nutnosti rozhodovat na základě většiny hlasů. Až doposud však takový případ nenastal a neexistovaly postupy pro odkrytí hlasů. To je v ostrém kontrastu s Federálním rezervním systémem Spojených států, jakož i s Bank of England, kde se jednotlivé hlasy z komise pro měnovou politiku běžně zveřejňují. Proti transparentnosti se argumentovalo tím, že odhalovat hlasy jednotlivých členů Rady guvernérů za neobvyklých podmínek ECB by na ně vyvíjelo tlak jako na představitele členských států. Guvernér ze země pohroužené do recese by se mohl cítit téměř povinen hlasovat proti zvýšení úrokových sazeb anebo proti škrtům, bez ohledu na celkové poměry v eurozóně.
Die Welt weiß jetzt, dass Axel Weber, der Präsident der Bundesbank, dagegen gestimmt hat. Er hatte eine von 22 Stimmen, doch vertritt er 27 % des BIP der Eurozone, daher kann er nicht als unbedeutender Ausreißer abgetan werden. Zum ersten Mal musste der Präsident der EZB offenbaren, dass eine Entscheidung nicht einstimmig getroffen wurde. Theoretisch war uns immer klar, dass die EZB gegebenenfalls Entscheidungen nach dem Mehrheitsprinzip fällen würde. Doch war bisher kein solcher Fall eingetreten, und es gab kein Verfahren zum Offenlegen der Stimmen. Dies steht in deutlichem Gegensatz zur US-Notenbank Federal Reserve und auch zur Bank of England, wo die einzelnen Stimmen im Ausschuss für Geldpolitik routinemäßig veröffentlicht werden. Das Argument gegen Transparenz lautete bislang, dass unter den ungewöhnlichen Umständen der EZB eine Offenlegung der Stimmen einzelner Ratsmitglieder Druck auf sie als Vertreter der Mitgliedsstaaten ausüben würde. Der Gouverneur eines Landes in einer Rezession könnte sich fast dazu verpflichtet fühlen, gegen eine Erhöhung oder für eine Senkung der Zinssätze zu stimmen, ohne Rücksicht auf die Gesamtsituation der Eurozone.