Uběhlo osm let a tyto předpoklady se vlastně nezměnily. Tento sklon k akcentování negativ nejenže Afriku snižuje na stereotypy, ale přiživuje rovněž jednorozměrný náhled na Afriku jako na válkou rozervané, nemocemi sužované a chudobou trýzněné peklo, kde hyne veškerá naděje. Taková tendence městnat lidi a události do jednoduchých příběhů vede k tomu, co nigerijská spisovatelka Chimamanda Ngozi Adichie nazývá „nebezpečím jediného vyprávění“. Rámcem všech zpráv se stává jeden omezený úhel pohledu, opakovaně pronášený, až vytane jako jediná pravda. Redakční předpojatost ovšem není jedinou výzvou pro nezávislé africké novináře.
Und dieser Bezugsrahmen hat sich auch acht Jahre später nicht wirklich verändert. Diese Neigung, das Negative zu betonen, reduziert nicht nur Afrika auf Stereotype, sondern nährt auch die einseitige Sichtweise auf den Kontinent als eine kriegsgeschüttelte, von Armut und Krankheiten heimgesuchte Hölle, in der es keine Hoffnung mehr gibt. Diese Neigung, Menschen und Ereignisse in einen festen Rahmen zu pressen, führt zu dem, was die nigerianische Schriftstellerin Chimamanda Ngozi Adichie die „Gefahr einer einzigen Geschichte“ nennt. Eine begrenzte Sichtweise, die ständig wiederholt wird, beeinflusst jegliche Berichterstattung und wird am Ende zur einzigen Wahrheit. Aber diese Voreingenommenheit ist nicht die einzige Herausforderung für freischaffende afrikanische Journalisten.