Musíme si položit otázku, zda by právě toto měla být naše prvořadá priorita. V ideálním světě bychom si samozřejmě žádné priority stanovovat nemuseli. Mohli bychom realizovat všechny dobré věci. Měli bychom dostatek prostředků, abychom vyhráli válku proti hladu, ukončili konflikty, zastavili nakažlivé choroby, zajistili čistou pitnou vodu, rozšířili přístup ke vzdělání a zastavili klimatické změny. V takovém světě však nežijeme. A tak si musíme položit tvrdou otázku: pokud nemůžeme udělat všechno, co bychom měli udělat jako první? Někteří špičkoví světoví ekonomové – včetně čtyř nositelů Nobelovy ceny – odpověděli na tuto otázku v roce 2004 na Kodaňském konsensu, když přiřadili všem významným strategiím na zlepšení světa určitou prioritu.
Wir müssen uns fragen, ob das wirklich unsere oberste Priorität sein sollte. Gewiss, in einer perfekten Welt müssten wir keine Prioritäten setzen. Wir könnten alles gleichzeitig machen. Wir hätten genügend Ressourcen, um den Kampf gegen den Hunger zu gewinnen, Konflikte zu beenden, die Ausbreitung übertragbaren Krankheiten einzudämmen, sauberes Trinkwasser zur Verfügung zu stellen, den Zugang zu Bildung zu erweitern und dem Klimawandel Einhalt zu gebieten. In der Realität können wir das aber nicht tun. Daher stehen wir vor der schwierigen Frage: Was machen wir zuerst? Einige der führenden Ökonomen der Welt – einschließlich dreier Nobelpreisträger – beantworteten diese Frage im Jahr 2004 im Rahmen des Kopenhagen-Konsens.