Mělo by se to úplně jinak, kdyby totožnost budoucích obětí byla známá ve chvíli, kdy tato rozhodnutí padnou. Představme si, že by byla známá a že konkrétní oběti politických rozhodnutí by nějakým způsobem hleděli do očí zákonodárců, jako by byli drženi na mušce střelné zbraně. Jsem si jistá, že tvorba zákonů by se okamžitě zadrhla. Ve skutečnosti je analogie s namířením střelné zbraně zavádějící, protože ve veřejném rozhodovacím procesu stěží můžeme tvrdit, že všechno je v pořádku, dokud nestiskneme spoušť. Vzhledem k tomu, že všechno, co se děje, je jistým způsobem důsledek rozhodování, rozdíl mezi zabitím a ponecháním zemřít je nepřesvědčivý. Možná že by tedy zákonodárci tváří v tvář obětem předchozích politik a budoucím obětem současných politik měli jednoduše radost, že konečně mohou rozdělit zdroje optimálně efektivním způsobem. Nejeví se to jako pravděpodobné. Vskutku, myšlenkový experiment proměny statistických životů v identifikovatelné osoby podtrhuje významný fakt charakterizující zákonodárství: většina půvabu, ne-li veškerý půvab „efektivní“ alokace zdrojů závisí na anonymitě obětí.
Dies wäre völlig anders, wenn die Identität der zukünftigen Opfer zum Zeitpunkt der Entscheidungen bekannt wäre. Man stelle sich vor, sie wären bekannt und die individuellen Opfer politischer Entscheidungen würden den Entscheidungsträgern irgendwie ins Gesicht starren, ganz so, als würden sie mit einer Waffe bedroht. Die Politik würde, da bin ich mir sicher, ganz plötzlich zum Stillstand kommen. Tatsächlich ist die Analogie der vorgehaltenen Waffe irreführend, denn im Bereich der öffentlichen Entscheidungsfindung können wir kaum behaupten, dass alles in Ordnung ist, so lange wir nicht den Abzug betätigen. Angesichts der Tatsache, dass alles, was passiert, irgendwie eine Folge von Entscheidungen ist, ist die Unterscheidung, ob jemand getötet wird oder man ihn sterben lässt, nicht sehr überzeugend. Vielleicht also wären die Entscheidungsträger, wenn sie sich den Opfern früherer und den zukünftigen Opfern gegenwärtiger Politik gegenübergestellt sähen, einfach nur froh, dass die die Resourcen endlich auf eine optimal effiziente Weise zuweisen könnten. Dies jedoch erscheint unwahrscheinlich. Tatsächlich hebt das Gedankenspiel, statistische Leben in identifizierbare Leben zu verwandeln, einen wichtigen Punkt politischer Gestaltung hervor: Die Attraktivität einer „effizienten“ Ressourcenzuweisung beruht zu einem großen Teil, wenn nicht sogar gänzlich, auf der Anonymität der Opfer.