Makroekonomická politika se současně s tím zaměřuje spíše na dosažení a udržení nízké jednociferné inflace než na zajištění plné zaměstnanosti, zatímco omezená sociální ochrana zvýšila ekonomickou nejistotu a zranitelnost. Během východoasijské krize v letech 1997-1998 se chudoba prudce zvýšila. Například míra chudoby v Indonésii vylétla během krize zhruba z 11% na 37%, především kvůli masivnímu znehodnocení indonéské rupie. Také po globální ekonomické krizi v roce 2008 přiměly prudký růst cen potravin a recese Organizaci OSN pro výživu a zemědělství (FAO) k revizi odhadu počtu hladovějících lidí směrem nahoru, a to na více než jednu miliardu osob. Vzhledem k tomu, že FAO definuje chronický a těžký hlad konzervativně, je to vážná rána snahám o snížení globální chudoby. Většina chudých dospělých lidí v rozvojových zemích musí pracovat jen proto, aby vůbec přežila. Kromě pracujících chudých lidí se v letech 2008-2009 ocitlo kvůli velké recesi pod hranicí chudoby dalších 215 milionů zaměstnanců. Dalších 5,9% neboli 185 milionů zaměstnanců žilo za méně než dva dolary denně.
Gleichzeitig zielten die makroökonomischen Maßnahmen darauf ab, eine niedrige, einstellige Inflation zu erreichen, anstatt Vollbeschäftigung zu schaffen, während der eingeschränkte Sozialschutz die wirtschaftliche Unsicherheit und Gefährdung verstärkt hat. Während der Ostasien-Krise 1997-1998 stieg die Armut stark an. So schnellte in der Krise beispielsweise die Armutsrate Indonesiens von ungefähr 11 % auf 37 % in die Höhe, was zum größten Teil an der massiven Abwertung der Rupie lag. Ebenso musste die Ernährungs- und Landwirtschaftsorganisation der Vereinten Nationen (FAO) aufgrund der Preiserhöhungen für Nahrungsmittel und der Rezession nach der Weltwirtschaftskrise 2008 ihre Schätzungen zum Hunger auf der Welt nach oben korrigieren, auf über eine Milliarde Menschen. Angesichts der vorsichtigen Definition der FAO für chronischen starken Hunger ist dies ein echtes Armutszeugnis für die weltweiten Bemühungen zur Bekämpfung der Armut. Die meisten armen Erwachsenen in Entwicklungsländern müssen arbeiten, sei es auch nur, um zu überleben. Abgesehen von den „working poor“, den arbeitenden Armen, rutschten 2008-2009 aufgrund der Weltwirtschaftskrise zusätzliche 215 Millionen Arbeiter unter die Armutsgrenze ab. Weitere 5,9 %, oder 185 Millionen Arbeiter, lebten von weniger als 2 Dollar pro Tag.