Perspektiva udržitelného dlouhodobého růstu a společenské spravedlnosti si žádá, aby nové evropské instituce při své reorganizaci vynucené novými problémy neztratily dostačující pružnost. Melvyn Krauss Z koho si dělá legraci? Maroniho nostalgie po liře není prakticky ničím více než průhlednou – a nezodpovědnou – předvolební vábničkou italské Ligy severu; pokusem, jak svalit vinu za současné hospodářské potíže země na Romana Prodiho, bývalého předsedu Evropské komise a středolevého kandidáta v blížících se všeobecných volbách. Podle hlavního ekonoma Evropské centrální banky (ECB) Otmara Issinga by byl návrat k liře pro Itálii „ekonomickou sebevraždou“. Díky euru jsou italské vládní dluhopisy stejně bonitní jako německé vládní dluhopisy, protože ECB je ochotna přijímat jako zástavu za své půjčky obojí na rovnocenném základě.
Will Europa anhaltendes, langfristiges Wachstum und soziale Gerechtigkeit, müssen die neuen europäischen Institutionen fähig sein, sich selbst neu zu formen, um auf neue Herausforderungen zu reagieren. von Melvyn Krauss Wen veräppelt der Minister? Maronis nostalgische Sehnsucht nach der Lira ist wenig mehr als eine durchsichtige – und unverantwortliche – Wahlkampflist der italienischen Lega Nord, ein Versuch, die Schuld an den gegenwärtigen wirtschaftlichen Schwierigkeiten des Landes dem ehemaligen Kommissionspräsidenten Romano Prodi in die Schuhe zu schieben, der als Mitte-Links-Kandidat in die nächsten Parlamentswahlen gehen wird. Eine Rückkehr zur Lira wäre „ökonomischer Selbstmord“, wie es der Chefvolkswirt der EZB, Otmar Issing, formulierte. Durch den Euro wurden nämlich italienische Staatsanleihen ebenso viel wert wie deutsche, weil die EZB bereit ist, beide gleichermaßen als Sicherheit für EZB-Darlehen zu akzeptieren.