To přiživuje pochyby o užitečnosti solidarity. Němci, kteří od svého sjednocení v roce 1990 vědí, o čem mluví, když přijde řeč na transfery, nechtějí ani slyšet o Evropě, v níž by bohaté regiony natrvalo financovaly ostrůvky nedostatečného rozvoje. A nejsou v tom sami. Jak to tedy je? Z koncepčního hlediska musí eurozóna zahrnovat i solidaritu se zeměmi v obtížích, protože právě ona sjednocuje a dává sílu celku – ovšem bez těžké techniky v podobě federálního rozpočtu nebo trvalého zvýšení transferů. Eurozóna potřebuje nějaký typ vzájemného ručení nebo něčeho, co by se dalo označit za „federalismus založený na pojištění“.
Dies nährt Zweifel über den Nutzen der Solidarität. Die Deutschen, die, was solche Transfers angeht, seit der Wiedervereinigung 1990 wissen, wovon sie reden, wollen nichts von einem Europa hören, in dem die reichen Regionen unterentwickelte Gegenden dauerhaft finanziell unterstützen. Und sie stehen dabei nicht allein. Was nun? Konzeptionell muss es in der Eurozone Solidarität mit Ländern, denen es schlecht geht, geben, denn dies einigt und verleiht dem Ganzen Stärke – aber ohne das schwere Gerät eines Bundeshaushalts oder eine dauerhafte Steigerung der Transferleistungen. Nötig ist eine Art Versicherung auf Gegenseitigkeit; man könnte es als „versicherungsbasierten Föderalismus“ bezeichnen.