Svět nemůže dosáhnout čistých nulových emisí, aniž by nejprve zajistil všeobecnou dostupnost elektřiny. To bude od současnosti do roku 2030 vyžadovat roční investice ve výši nejméně 30 miliard dolarů, z nichž dvě třetiny budou muset směřovat do subsaharské Afriky. Je štěstí, že 24/7 CFE není jen morálním imperativem, ale představuje také nákladově nejefektivnější možnost jak připojit nedostatečně obsloužené populace. Mnohé z těchto populací budou jinak dál spoléhat na špinavější zdroje energie. Malé ostrovní rozvojové státy jako Nauru, Palau, Bahamy a Trinidad a Tobago například mají elektrizační soustavy silně závislé na neefektivních, uhlíkově náročných technologiích, jako jsou dieselové generátory. Zkušenost těchto zemí ukazuje, proč se 24/7 CFE nesmí rámovat jako ryze evropská či severoamerická záležitost.
Weltweit wird das Ziel der Netto-Null-Emissionen nicht zu erreichen sein, wenn nicht zuerst der universelle Zugang zu Elektrizität gewährleistet ist. Dazu sind bis 2030 jährliche Investitionen in der Höhe von mindestens 30 Milliarden Dollar erforderlich, von denen zwei Drittel in die afrikanischen Länder südlich der Sahara fließen müssen. Glücklicherweise ist die Rund-um-die-Uhr-Versorgung mit CO2-freiem Strom nicht nur ein moralischer Imperativ, sondern auch die kosteneffektivste Option, um unterversorgte Bevölkerungsgruppen zu erreichen. Andernfalls werden viele dieser Bevölkerungsgruppen weiterhin auf schmutzige Energiequellen angewiesen sein. Kleine Inselentwicklungsländer wie beispielsweise Nauru, Palau, die Bahamas sowie Trinidad und Tobago verfügen über Stromnetze, die stark von ineffizienten, CO2-intensiven Technologien wie Dieselgeneratoren abhängig sind. Die Erfahrungen dieser Länder zeigen, warum die stetige Versorgung mit CO2-freiem Strom nicht nur als europäisches oder nordamerikanisches Thema betrachtet werden darf.