Takové výrazy si chtějí vypůjčit legitimitu z minulosti a vysvětlovat současnost způsobem, který většina teoretiků islámu a terorismu nikdy nepokládala za příliš užitečný. Podobné srovnávání jako by odráželo spíše touhu opětovně svádět staré bitvy než cizelovat politické názory na současné události. Jak bychom tedy měli chápat ideologický odkaz dvacátého století? Za prvé musíme přestat na toto století pohlížet jako na historickou vsuvku plnou patologických experimentů z hlav potřeštěných myslitelů a politiků, jako by liberální demokracie existovala už před těmito experimenty a po jejich nezdaru ji stačilo pouze oživit. Je to nepříjemná a možná i nebezpečná představa, ale faktem zůstává, že mnoho lidí, a nejen ideologů, vkládalo do autoritářských a totalitních experimentů dvacátého století naděje. Na politiky, jako byli Mussolini, a dokonce i Stalin, pohlíželi jako na státníky schopné řešit problémy, zatímco liberální demokraty odepisovali coby bezradné ztroskotance. To nemá být žádná omluva – v tomto případě neplatí, že pochopit znamená odpustit. Právě naopak: správné chápání ideologií musí zohledňovat i jejich svůdnost a schopnost upřímně přesvědčit lidi, jimž pramálo záleží na jejich emočním apelu – ať už je to hrdost, či nenávist –, ale kteří v nich skutečně vidí racionální politické řešení. Musíme mít na paměti, že Mussoliniho a Hitlera ve skutečnosti přivedli k moci král, respektive generál ve výslužbě – jinými slovy příslušníci tradičních elit, nikoliv zfanatizovaný dav v ulicích.
Durch solche Begriffe wird versucht, Legitimation aus der Vergangenheit zu borgen und die Gegenwart zu erklären – auf eine Art, die die meisten seriösen Islam- und Terrorismusexperten nicht für hilfreich halten. Anstatt die politische Beurteilung zeitgeschichtlicher Ereignisse zu schärfen, deuten Analogien dieser Art eher auf ein Bedürfnis hin, die alten Kämpfe erneut auszufechten. Wie sollen wir also das ideologische Erbe des zwanzigsten Jahrhunderts betrachten? Zunächst einmal dürfen wir es nicht mehr als historisches Zwischenspiel betrachten, das mit pathologischen Experimenten verrückter Denker und Politiker gefüllt ist, als ob die liberale Demokratie schon vorher da gewesen sei und nach dem Scheitern dieser Experimente lediglich hätte wiederbelebt werden müssen. Es ist eine unangenehme und vielleicht sogar gefährliche Tatsache, dass viele Menschen, und darunter nicht nur Ideologen, ihre Hoffnungen immer noch auf die autoritären und totalitären Experimente des zwanzigsten Jahrhunderts setzen, Politiker wie Mussolini oder gar Stalin als Problemlöser sehen und liberale Demokraten als zögernde Versager betrachten. Dies soll keine Entschuldigung sein – Verstehen ist nicht gleichbedeutend mit Vergeben. Aber um Ideologien wirklich verstehen zu können, muss man ihre Macht erkennen, Menschen zu verführen und sogar zu überzeugen, die ihre Fähigkeit zur Auslösung von Emotionen wie Stolz oder Hass unterschätzen und sie tatsächlich für rationale politische Lösungsmöglichkeiten halten. Wir müssen uns daran erinnern, dass Mussolini und Hitler letztlich durch einen König und einen pensionierten General an die Macht kamen, also nicht durch Fanatiker der Straße, sondern durch die traditionelle Elite.