Nikósie, rozdělené hlavní město Kypru, je dokonalým protikladem Berlína a jako taková slouží jako nejlepší doklad, co se stane, když dějiny skutečně zamrznou. Dodnes tam proti sobě vzdorovitě hledí prázdná okna vyplněná pytli s pískem – symboly minulosti, která po celá desetiletí nepominula. Překročení Zelené linie oddělující řeckou a tureckou část města se samozřejmě nedá srovnávat s překročením nechvalně proslulého Checkpointu Charlie v Berlíně. Už to není traumatický zážitek, jen byrokratická mrzutost. Východní Němci chtěli sjednotit německý stát kvůli jednotě svého národa: „Jsme jeden lid,“ znělo jejich motto. Mají i kyperští Řekové opravdový zájem o opětovné sjednocení svého ostrova? Přejí si rozšířit očividné výhody pramenící z členství v Evropské unii, jehož dosáhli v roce 2004, i do tureckého severního Kypru? S největší pravděpodobností ne.
Nicosia, die geteilte Hautstadt Zyperns, ist die perfekte Antithese zu Berlin und als Solches der beste Beleg dafür, was passiert, wenn Geschichte zum Stillstand kommt. Trotzig starren sich dort weiter leere, mit Sandsäcken gefüllte Fenster an – Symbole einer Vergangenheit, die inzwischen schon Jahrzehnte anhält. Wobei natürlich ist die Überquerung der Grünen Linie, die den griechischen und den türkischen Teil der Stadt trennt, nicht mit dem Grenzübertritt am berüchtigten Checkpoint Charlie in Berlin zu vergleichen ist. Sie ist keine traumatische Erfahrung mehr, sondern bloß ein bürokratisches Ärgernis. Die Menschen in Ostdeutschland wollten den deutschen Staat vereinigen um der Einheit ihrer Nation willen: „Wir sind ein Volk.“ war ihr Motto. Sind die griechischen Zyprioten ernsthaft an der Wiedervereinigung ihrer Insel interessiert? Wollen sie die offensichtlichen Vorteile, die sie aus der 2004 erreichten Mitgliedschaft in der Europäischen Union ziehen, wirklich auf das türkische Nordzypern ausweiten? Höchstwahrscheinlich nicht.