Rezidenti vybavení znalostmi a nástroji k vyjadřování svých postojů k otázkám dotýkajícím se jejich komunit jsou lepšími sousedy. A diskuse o otázkách plánování, která bude jejich názory zohledňovat, přinese lepší uspořádání města. Jelikož jsou volení představitelé všude na světě a bez ohledu na politický systém posuzováni podle kvality života v místech, na která dohlížejí, měl by být inkluzivní plánovací proces cílem každého města. Budou-li brát vlády i obyvatelé participační plánování jako výchozí bod, mohou přikročit k budování měst, která budou strategičtěji propojená s okolními regiony a oblastmi. Tento typ růstu nespočívá jen v dopravních spojeních, ale i v koordinaci politik a kroků napříč sektory, a to včetně bydlení, sociálních služeb a bankovnictví. Role a zodpovědnost regionů pak začne být jasněji definována a omezené prostředky se budou vyčleňovat strategicky, spravedlivě a v souladu se společnou agendou. Až příliš často rozhodují města o zdrojích v úřednických kamrlících, což může zvyšovat konkurenci právě mezi těmi, kteří musí spolupracovat, mají-li jimi regulované městské oblasti moudře investovat a efektivně zavádět politiky. Lokální autonomie lze dosáhnout pouze silnou regionální spoluprací a koordinací.
Bewohner, die über das Wissen und die Mittel verfügen, um ihre Ansichten zu Themen zu äußern, die ihre Gemeinschaften betreffen, sind bessere Nachbarn. Und aus Planungsgesprächen, die ihre Ansichten berücksichtigen, gehen bessere Entwürfe hervor. Da führende Politiker überall und in jedem politischen System danach beurteilt werden, wieviel Lebensqualität die Orte bieten, die sie verantworten, sollte ein inklusiver Planungsprozess das Ziel jeder Stadt sein. Mit der partizipativen Planung als Ausgangspunkt können Regierungen und Bewohner damit beginnen, Städte zu bauen, die strategisch mehr an die sie umgebenden Regionen und die Gebiete darüber hinaus angebunden sind. Dabei geht es nicht nur um Wachstum mit Verkehrsanbindung, sondern auch um die Koordinierung von sektorübergreifenden politischen Maßnahmen, einschließlich Wohnungsbau, Sozialleistungen und Bankenwesen. Dadurch werden regionale Rollen und Verantwortlichkeiten klarer definiert, die Zuordnung endlicher Ressourcen erfolgt strategisch, gerecht und nach einer gemeinsamen Agenda. Zu oft verwalten Städte Ressourcen in bürokratischen Silos, was den Wettbewerb gerade unter denjenigen verstärken kann, die zusammenarbeiten müssen, wenn die städtischen Bereiche, die sie regeln, weise investieren und politische Maßnahmen effektiv umsetzen sollen. Lokale Autonomie kann nur durch starke regionale Kooperation und Koordination erreicht werden.