Jestliže čisté přelivy nerozhodují o mezinárodní přijatelnosti politiky, multilaterální instituce nemohou tvrdit, že QEE porušuje pravidla hry, lhostejno kolik nestability vyvolává. Ostatně nejedná se o pouhou hypotézu. Kvantitativní uvolňování a příbuzná opatření se zavádějí zejména za situací, kdy jsou banky ochotné bezvýhradně držet enormní objemy rezerv – typicky když se ucpou úvěrové kanály a jiné zdroje poptávky citlivé na úrokové sazby jsou slabé. Pokud QE za takových situací „funguje,“ pak primárně tím, že mění směnné kurzy a přesouvá poptávku mezi zeměmi. Jinými slovy, od QEE se neliší podstatou, ale rozsahem. Druhé nebezpečí tkví v tom, že neochota zdrojových zemí brát přelivy do úvahy způsobuje nezamýšlené kolaterální škody v recipientských zemích, vyvolávající u nich jednání na obranu vlastních zájmů. Přestože centrální banky zdrojových zemí důkladně komunikovaly, jak se jejich politiky ústupu od nekonvenčních politik budou řídit domácími poměry, mlčí o tom, jak budou reagovat na rozvrat v zahraničí. Zřetelně z toho plyne úsudek, upevněný nedávnými turbulencemi na finančních trzích, které následovaly po americkém posunu k ústupu od pěti let QE, že se recipientské země o sebe musí postarat samy.
Wenn Netto-Spillover nicht für eine international akzeptable Politik entscheidend sind, können multilaterale Institutionen nicht behaupten, dass QEE gegen die Spielregeln verstößt, egal wie viel Instabilität diese erzeugt. Tatsächlich ist das nicht rein hypothetisch. Quantitative Lockerung und ihre Artverwandten werden vor allem in Situationen eingesetzt, in denen Banken fraglos bereit sind, enorme Mengen an Reserven zu halten – typischerweise, wenn Kreditkanäle blockiert und andere zinssensible Nachfragemärkte schwach sind. In solchen Situationen „funktioniert“ QE, wenn überhaupt, vor allem durch eine Veränderung der Wechselkurse und einer Verlagerung der Nachfrage zwischen Ländern. Anders gesagt unterscheidet sie sich im Ausmaß von QEE, nicht aber dem Wesen nach. Die zweite Gefahr besteht darin, dass der Widerwillen der Quellenländer, Spillover-Effekte zu berücksichtigen, unbeabsichtigte Kollateralschäden in den Empfängerländern verursacht, was diese wiederum veranlasst, Maßnahmen in ihrem eigenen Interesse zu ergreifen. Während Zentralbanken der Quellenländer präzise kommuniziert haben, dass ihr Ausstieg aus unkonventionellen geldpolitischen Maßnahmen von den Gegebenheiten im eigenen Land bestimmt wird, haben sie Schweigen darüber bewahrt, wie sie auf Turbulenzen im Ausland reagieren würden. Die offensichtliche Schlussfolgerung – bekräftigt durch die jüngsten Turbulenzen auf den Finanzmärkten im Anschluss an die Entscheidung Amerikas, nach über fünf Jahren aus der QE auszusteigen – besteht darin, dass die Empfängerländer auf sich allein gestellt sind.