Meziválečná ekonomika otřásaná velkou hospodářskou krizí z počátku třicátých let nabízí pro současnost celou řadu bolestných, leč důležitých ponaučení. Ve dvacátých letech minulého století byla světová ekonomika přebudována kolem režimu fixních směnných kurzů, v němž mnohé země nedržely své rezervy ve zlatě (jak bylo praxí před první světovou válkou), nýbrž v zahraniční měně, zejména pak v britské libře šterlinků. V průběhu dvacátých let však někteří oficiální držitelé libry začali být nervózní kvůli chabé výkonnosti britského zahraničního obchodu, která nasvědčovala tomu, že tato měna je podobně jako dnešní dolar nadhodnocena a její hodnota zákonitě poklesne. Zahraniční centrální banky se dotazovaly, zda Bank of England uvažuje o změně pohledu na směnný kurz libry. Samozřejmě se jim dostalo sdělení, že Británie nemá v úmyslu opustit zlatý standard a že silná libra představuje hluboký a dlouhodobý závazek (ve stejném duchu dnes americký ministr financí John Snow hlásá myšlenku „silného dolaru“). Pouze Francie ignorovala britská prohlášení a mohutně rozprodávala své rezervy v librách. Když pak britská libra 20. a 21. září 1931 nevyhnutelně devalvovala, mnohé zahraniční centrální banky to tvrdě zasáhlo a staly se terčem obvinění, že své rezervy špatně spravovaly.
Die durch die Große Depression der frühen 1930er Jahre heimgesuchte Zwischenkriegszeit bietet eine ganze Reihe schmerzhafter, aber wichtiger Lektionen für die Gegenwart. In den 1920er Jahren war die Weltwirtschaft um ein Regime fester Wechselkurse herum neu aufgebaut worden, in dessen Rahmen viele Länder ihre Reserven nicht in Form von Gold (wie vor dem Ersten Weltkrieg üblich), sondern in Form von Devisen, insbesondere Pfund Sterling, hielten. Im Verlauf der 1920er Jahre wurden einige offizielle Stellen, die Sterling-Bestände hielten, nervös über die schlechte Außenhandelsleistung Großbritanniens, die nahe legte, dass das Pfund – wie heute der Dollar – überwertet war und unweigerlich an Wert verlieren würde. Ausländische Zentralbanken fragten an, ob die Bank von England eine Änderung ihrer Haltung im Hinblick auf den Wechselkurs des Pfundes in Betracht zöge. Natürlich erklärte man ihnen, dass Großbritannien nicht beabsichtige, den Goldstandard aufzugeben, und dass ein tief greifendes und langfristiges Bekenntnis zu einem starken Pfund bestünde (ganz so, wie US-Finanzminister John Snow heute die Idee eines „starken Dollars“ beschwört). Nur Frankreich ignorierte die britischen Äußerungen und stieß im starken Maße Sterling-Bestände ab. Als es am 20. und 21. September 1931 zur unvermeidlichen Sterling-Abwertung kam, wurden viele ausländische Zentralbanken hiervon schwer getroffen, und man beschuldigte sie des Missmanagements ihrer Währungsreserven.