Tento argument však navozuje problém, co je slepice a co vejce, protože si člověk musí položit otázku, jak jinak může instituce získat právní autoritu, když ne silou zákona. Právní pozitivisté připouštějí, že jejich vysvětlení vyžaduje „vnitřní perspektivu“. Proto platí, že bez ohledu na to, ke které právní teorii se člověk hlásí, fungování jakékoliv právní soustavy se vždy opírá o psychologický prvek. Pokud instituci neuznává dostatek jednotlivců, nemůže přetrvat. Důvěra veřejnosti – neboli popularita – tak stojí v samotném jádru vlády zákona. „Vnitřní perspektivu“ pozitivistů může teoreticky podepírat morálka (přesvědčení, že máme morální závazek dodržovat zákon), donucení (tedy dodržování zákona ze strachu z důsledků, pokud tak neučiníme) nebo i obyčejný návyk (bez přemýšlení dodržujeme zákon, protože je to normální).
Dieses Argument schafft aber ein neues Henne-Ei-Problem, weil sie zur Frage führt, woher Institutionen ihre Legitimität haben, wenn nicht aus dem Recht. Vertreter des Rechtspositivismus geben zu, dass ihre Erklärung eine „Teilnehmerperspektive“ erfordert. Das heißt, gleich welcher Rechtstheorie man anhängt, liegt der Funktion jedes Rechtssystems immer auch ein psychologisches Element zugrunde. Wenn sie nicht von genügend Menschen akzeptiert wird, bricht jede Institution zusammen. Demnach ist das Vertrauen der Öffentlichkeit – oder die Beliebtheit – ein zentrales Element des Rechtsstaats. Theoretisch könnte die „Teilnehmerperspektive“ des Positivismus durch Moral (man glaubt, dass die Einhaltung der Gesetze eine moralische Pflicht ist), Zwang (das Gesetz wird aus Furcht vor den Folgen eines Verstoßes eingehalten) oder reine Gewohnheit (das Gesetz wird unreflektiert eingehalten, weil das der Norm entspricht) ersetzt werden.