Je potřeba jistého odhodlání k fiskální zodpovědnosti. Z dlouhodobého hlediska by vlády měly udržovat vyrovnané rozpočty, kdy přebytky z příznivých let vyrovnávají deficity špatných roků. Trvat ale na smluveném rozpočtovém stavu v době hospodářském poklesu znamená ignorovat všechno, co jsme se o ekonomice naučili za posledních sedmdesát let, a dávat všanc blahobyt milionů pracujících, které propustí ze zaměstnání. Pakt stability nabízí jiné důležité ponaučení: zabetonovat kamenná institucionální uspořádání, navržená tak, aby se vypořádala s problémy minulosti, je recept na neúspěch v budoucnosti. V devadesátých letech v Americe Clintonova administrativa zápasila s požadavky republikánů na ústavní dodatek, který by zavazoval k vyrovnanému rozpočtu. Demokraté hájili svou pozici tím, že kdyby Amerika čelila hospodářskému propadu, vláda by potřebovala volnost, aby mohla pracovat s deficitem.
Es muss natürlich eine Verpflichtung zu Steuerverantwortung geben. Langfristig sollten Regierungen ausgeglichene Haushalte haben, wobei die Überschüsse aus guten Jahren die Defizite aus schlechten Jahren ausgleichen müssen. Aber in der Phase eines wirtschaftlichen Abschwungs auf einer willkürlichen haushaltswirtschaftlichen Position zu bestehen, heißt, alles zu ignorieren, was wir in den letzten siebzig Jahren über die Wirtschaft gelernt haben, und das Wohlergehen von Millionen Arbeitnehmern aufs Spiel zu setzen, die auf die Straße gesetzt werden. Der Stabilitätspakt birgt auch noch eine andere wichtige Lektion: wenn man institutionelle Vereinbarungen, die aus den Problemen der Vergangenheit entstanden sind, für alle Ewigkeit festlegt, ist dies der sicherste Weg, um in der Zukunft zu scheitern. In den 90ern hat sich die Clinton-Administration gegen die Forderungen der Republikaner gestellt, die US-Verfassung um einen Anti-Defizit-Artikel zu erweitern. Die Demokraten argumentierten, dass der Regierung bei einem Rückgang der amerikanischen Wirtschaft die Möglichkeit offen stehen müsse, ins Defizit zu gehen.