Ve většině rozvíjejících se ekonomik není situace o mnoho lepší. Z pěti zemí BRICS jsou Brazílie a Rusko v recesi, Jižní Afrika sotva roste, Čína prochází strmým strukturálním zpomalením a Indii se daří jen proto, že – řečeno slovy guvernéra tamní centrální banky Raghurama Radžana – v říši slepých je jednooký králem. Od roku 2013 přitom zpomalilo mnoho dalších rozvíjejících se trhů, vlivem slabých vnějších podmínek, hospodářské křehkosti (vyplývající z uvolněných měnových, fiskálních a úvěrových politik během dobrých let) a často odklonu od tržně orientovaných reforem k variantám státního kapitalismu. Ještě horší je, že ve vyspělých i rozvíjejících se ekonomikách došlo také ke snížení potenciálního růstu. V prvé řadě vysoké hladiny soukromého a veřejného dluhu podvazují výdaje – zejména růst posilující kapitálové výdaje, které se (jako podíl na HDP) po globální finanční krizi propadly na předkrizové úrovně a doposud se nevrátily. Úbytek investic znamená pomalejší růst produktivity, přičemž stárnoucí populace ve vyspělých zemích – a dnes už i v narůstajícím počtu rozvíjejících se trhů (třeba v Číně, Rusku a Koreji) – zároveň snižují příspěvek pracovních sil k produkci.
In den meisten Schwellenländern sieht es nicht besser aus. Unter den fünf BRICS-Staaten stecken zwei (Brasilien und Russland) in der Rezession, eine (Südafrika) zeigt ein minimales Wachstum und eine weitere (China) erlebt einen steilen strukturellen Abschwung. Und in der letzten, Indien, ist die Lage nur deshalb gut, weil – so der indische Zentralbankgouverneur Raghuram Rajan – unter Blinden der Einäugige König ist. Auch in vielen anderen Schwellenmärkten hat sich die Konjunktur seit 2013 verlangsamt, was auf schwache äußere Bedingungen, eine (durch die lockere Geld-, Haushalts- und Kreditpolitik während der guten Jahre bedingte) wirtschaftliche Anfälligkeit sowie häufig eine Abkehr von marktorientieren Reformen und eine Tendenz hin zu verschiedenen Formen des Staatskapitalismus bedingt ist. Schlimmer noch: Das Wachstumspotenzial ist sowohl in den hochentwickelten Ländern als auch in den Schwellenländern gesunken. Zunächst einmal führen hohe private und öffentliche Schulden zu einer Beschränkung der Ausgaben – insbesondere der wachstumsfördernden Anlageinvestitionen, deren Anteil am BIP nach der globalen Finanzkrise gefallen ist und die ihr früheren Niveau seitdem nicht wieder erreicht haben. Dieser Investitionsrückgang sorgt für ein geringeres Produktivitätswachstum, während alternde Bevölkerungen in den entwickelten Ländern und inzwischen auch in einer zunehmenden Anzahl von Schwellenmärkten (zum Beispiel China, Russland und Korea) den Arbeitsinput in die Produktion verringern.