Vyspělé země, včetně USA a Velké Británie, ze svých alokací sice čerpaly, ale hlavními uživateli jsou rozvojové země, především ty s nízkými příjmy. Ostatně jedná se o jediný způsob, jímž se rozvojové země (kromě Číny) podílejí na tvorbě mezinárodních peněz. Několik odhadů ukazuje, že vzhledem ke zvýšené poptávce po rezervách by svět dokázal zužitkovat roční alokace ve výši 200-300 miliard dolarů či snad i vyšší. Pro mnohé – včetně guvernéra čínské centrální banky Čou Siao-čchuana, Stiglitzovy komise pod hlavičkou OSN, Iniciativy Palais Royal vedené bývalým generálním ředitelem MMF Michelem Camdessusem a Triffinovy mezinárodní nadace – to bylo pohnutkou vyzvat ke změnám v mezinárodní měnové soustavě. Už v roce 1979 k takovému postupu načrtl plán ekonom MMF Jacques Polak, který byl předtím členem nizozemské delegace na brettonwoodské konferenci. Mezi jeho doporučení patří v prvé řadě provádění všech operací MMF v SDR, k čemuž by bylo zapotřebí skoncovat s oddělením účtu SDR a všeobecného účtu MMF. Nejjednodušším způsobem jak tuto vizi uvést do života by bylo alokovat SDR jako plnohodnotné rezervní aktivum, které by země mohly buď využít, nebo uložit na svůj účet u MMF.
Zwar haben auch Industrieländer wie die USA und Großbritannien Zuweisungen in Anspruch genommen, aber die größten Nutzer waren Entwicklungs- und Schwellenländer, insbesondere solche mit niedrigem Einkommen. Tatsächlich ist dies die einzige Art, auf die diese Länder (mit Ausnahme von China) an der Schöpfung internationalen Geldes beteiligt sind. Einigen Schätzungen zufolge könnten weltweit angesichts der zusätzlichen Nachfrage nach Währungsreserven jährlich Zuweisungen in Höhe von 200-300 Milliarden USD oder sogar mehr absorbiert werden. Diese Tatsache hat viele veranlasst, Änderungen im internationalen Geldsystem zu fordern – darunter der Gouverneur der Chinesischen Volksbank Zhou Xiaochuan, die von den Vereinten Nationen unterstützte Stiglitz-Kommission, die Palais-Royal-Initiative unter der Leitung des ehemaligen IWF-Verwaltungsdirektors Michel Camdessus, und die Internationale Triffin-Stiftung. 1979 entwarf der IWF-Ökonom Jacques Polak, der Mitglied der niederländischen Delegation auf der Bretton-Woods-Konferenz war, genau dafür einen Plan.. Seine wichtigste Empfehlung war, alle Aktionen des IWF in SZR durchzuführen, was ein Ende der Trennung zwischen SZR- und allgemeinen Konten der Organisation erfordert hätte. Die einfachste Art, diese Vision umzusetzen, wäre die Zuweisung von SZR als vollständige Reservemittel, die von Ländern entweder verwendet oder auf ihren IWF-Konten hinterlegt werden könnten.