S vyššími příjmy roste spotřeba masa a vyžaduje větší množství obilovin ke krmení dobytka. Od 80. let byly vlády pod tlakem, aby propagovaly export, získávaly tak cizí měnu a dovážely potraviny. K potravinám ale nelze přistupovat jen jako k další komoditě a vlády by měly rozvíjet vhodné politické přístupy, infrastrukturu a instituce, jež zajistí potravinovou bezpečnost (která není totožná s naprostou soběstačností) na národní i regionální úrovni. Potíž je v tom, že vzhledem k několika desítkám let zanedbávání potravinové bezpečnosti a výrobních sektorů svých ekonomik dnes mnohé vlády rozvojových zemí nemají fiskální kapacity k navýšení veřejných výdajů tak, aby posílily produkci potravin a zemědělskou produktivitu. Sílící urbanizace a další nezemědělská využití krajiny navíc snížily rozlohu půdy využitelnou k výrobě potravin, zatímco zemědělská půda se čím dál větší měrou využívá k produkci nepotravinových komodit, jako jsou biopaliva. Od biopaliv bychom ale neměli chvatně ustupovat, navzdory některým nepochybně žalostným politikám posledních let.
Höhere Einkommen führten zu einer Zunahme des Fleischkonsums, der wiederum mehr Getreide als Viehfutter erfordert. Seit den 1980er Jahren standen die Regierungen unter Druck, zur Erwirtschaftung ausländischer Devisen den Export zu fördern und Nahrungsmittel zu importieren. Aber man kann Nahrungsmittel nicht einfach als einen von vielen Rohstoffen behandeln; und Regierungen sollten die entsprechenden Strategien, Infrastrukturen und Einrichtungen entwickeln, um die Sicherheit der Lebensmittelversorgung auf nationaler oder regionaler Ebene zu gewährleisten (was nicht mit völliger Autarkie gleichzusetzen ist). Das Problem ist, dass den Regierungen vieler Entwicklungsländer, nachdem sie die Sicherheit der Lebensmittelversorgung und die produktiven Sektoren ihrer Volkswirtschaften so lange vernachlässigt haben, nun die finanziellen Kapazitäten fehlen, um zur Steigerung der Lebensmittelproduktion und der landwirtschaftlichen Produktivität die öffentlichen Ausgaben zu erhöhen. Zusätzlich haben die wachsende Verstädterung und der durch andere Zwecke bedingte nichtlandwirtschaftliche Landverbrauch die für den Nahrungsmittelanbau zur Verfügung stehende Fläche reduziert, während Agrarland zunehmend zur Produktion sonstiger Rohstoffen, bei denen es sich nicht um Lebensmittel handelt – z.B. Biotreibstoffe –, genutzt wird. Doch sollten wir die Biokraftstoffe, trotz der teilweise unzweifelhaft schwachen Politik der letzten Jahre, nicht vorschnell aufgeben.