Avšak krátce po amsterdamském summitu v roce 1997 se „minimalismus“ projevil jako nedostatečný. Velké členské státy začaly vyhlídku na rozšíření používat jako nástroj k omezení vlivu menších států; a menší státy se křečovitě snaží, aby nebyly odsunuty na samý okraj. Kandidátské země stojí tváří v tvář všelijakým obavám. S výjimkou příležitostných pozvání ke konzultacím jsou de facto vyloučeny z rozhodování o budoucích strukturách Evropské unie, federální či nikoliv. Kromě toho se obávají, že problémy spojené se změnou rozhodování uvnitř EU rozšiřování opozdí s tím, že dnešní členové EU budou moci tuto nečinnost dávat příhodně za vinu kandidátským zemím.
Schon bald nach dem Gipfel von Amsterdam 1997 wurde der “Minimalismus” jedoch unzulänglich. Große Mitgliedsstaaten begannen, die Aussicht auf die Erweiterung als ein Werkzeug zur Reduzierung des Einflusses kleinerer Staaten zu benutzen; kleinere Staaten kämpfen nun krampfhaft darum, nicht an den Rand gedrängt zu werden. Kandidatenstaaten sehen sich mit Befürchtungen gleicher Intensität konfrontiert. Trotz gelegentlicher Einladungen zu Beratungen sind sie de facto von der Teilnahme an Entscheidungen über die zukünftige Struktur der EU – ob föderalistisch oder nicht – ausgeschlossen. Darüber hinaus sorgen sie sich, dass die Probleme im Zusammenhang mit dem Ändern der EU-Entscheidungsfindung die Erweiterung verzögern werden, wobei die gegenwärtigen EU-Mitglieder bequem den Kandidaten die Schuld für diese Untätigkeit zuweisen können.