V Evropě se představitelé států ve snaze vyřešit převisy veřejného dluhu obracejí též ke skrytým daním, zejména finanční represi. Pomocí regulace a úředních směrnic jsou banky, pojišťovny a penzijní fondy nuceny držet mnohem větší díl vládního dluhu, než by si nejspíš dobrovolně zvolily. Takový přístup je ale sotva progresivní, neboť konečnými držiteli penzí, pojistných smluv a bankovních vkladů jsou obvykle sužovaní příslušníci střední třídy a senioři. Dále je tu také nevyřešená otázka, kolik by se vlastně od zemí na periferii mělo chtít, aby zaplatily za svá zničující dluhová břemena, ať už je daňový instrument jakýkoli. MMF se sice podle všeho obzvlášť nadchl pro využití daní z bohatství jako nástroje k řešení dluhových převisů ve Španělsku a Itálii, ale určité sdílení břemene se severem se zdá rozumné. Jak nedávno poznamenali ekonomové Maurice Obstfeld a Galina Haleová, německé a francouzské banky čerpaly obrovské zisky ze zprostředkování toků mezi asijskými střadateli a evropskou periferií. Dohady nad sdílením břemene bohužel přinášejí větší prostor pro zdržování, což může podrývat účinnost daně z bohatství, která může být nakonec zavedena.
In Europa setzen offizielle Vertreter auch auf versteckte Steuern, insbesondere die Finanzrepression, um das Problem des hohen Staatsschuldenüberhangs zu lösen. Aufgrund von Regulierungen und administrativen Richtlinien sind Banken, Versicherungen und Pensionsfonds gezwungen, einen viel höheren Anteil an Staatsanleihen zu halten, als sie es freiwillig tun würden. Doch dieser Ansatz ist wohl kaum fortschrittlich, da es sich bei den Pensionsbeziehern und Begünstigten aus Versicherungsverträgen und Bankguthaben typischerweise um die belastete Mittelschicht und ältere Personen handelt. Außerdem besteht die noch immer unbeantwortete Frage, wie viel die Peripherieländer, ungeachtet des steuerlichen Instruments, selbst für ihre niederschmetternde Schuldenlast bezahlen sollten. Obwohl der IWF von Vermögensteuern zur Beseitigung der Schuldenüberhänge in Spanien und Italien besonders angetan ist, erscheint ein gewisses Maß an Lastenteilung mit dem Norden vernünftig. Die Ökonomen Maurice Obstfeld und Galina Hale haben kürzlich festgestellt, dass die deutschen und französischen Banken als Intermediäre zwischen asiatischen Sparern und der europäischen Peripherie enorm profitiert haben. Unglücklicherweise bewirkt die Diskussion über Lastenteilung noch mehr Raum für Verzögerungen und untergräbt damit potenziell die Wirksamkeit von Vermögensteuern, die letztlich eingeführt werden könnten.