Lidská práva touto bipolaritou studené války utrpěla také. Země s plánovaným hospodářstvím tvrdily, že touhu po svobodě nahradila potřeba přežít, takže dostupnost základních potřeb obsažených v koši ekonomických, sociálních a kulturních práv se měla v politice i v praxi upřednostňovat. Naproti tomu západní vlády byly vůči tomuto náhledu ostražité, neboť se obávaly, že bude na překážku volnotržním postupům, vynutí si těžkopádné finanční povinnosti anebo obojí. Rozhodly se proto upřednostnit ta občanská a politická práva, která považovaly za punc demokracie. V těchto souvislostech nebylo možné dohodnout se na jediném, vyčerpávajícím lidskoprávním nástroji a dát tak principům deklarace všeobsáhlý účinek.
Auch die Menschenrechte waren von dieser Bipolarität des Kalten Krieges betroffen. In den Ländern mit Planwirtschaft argumentierte man, dass die Notwendigkeit, zu überleben das Streben nach Freiheit abgelöst hat, so dass der Zugang zu grundlegenden, in der Kategorie der wirtschaftlichen, sozialen und kulturellen Rechte enthaltenen Bedürfnisse in Politik und Praxis Priorität haben müsse. Dieser Perspektive stand man in westlichen Ländern skeptisch gegenüber, weil man fürchtete, dass diese den freien Markt behindern sowie übermäßig starke finanzielle Verpflichtungen oder beides mit sich bringen würde. Aus diesem Grund entschloss man sich, die bürgerlichen und politischen Rechte zur Priorität zu erheben, die man als Kennzeichen der Demokratie betrachtete. Vor diesem Hintergrund war es unmöglich, sich auf ein umfassendes Menschenrechtsinstrument zu einigen und den Prinzipien der Menschenrechtserklärung damit ganzheitliche Wirkung zu verleihen.