Obdařena na počátku velice nízkou mírou inflace v eurozóně, společná měna brzy čelila sérii jednorázových šoků. Nejsilnější dopady měl zprvu strmý růst cen ropy a později prudké oslabování měnového kurzu, které vedlo k ostrému růstu dovozních cen. Do konce roku 2000 vyšplhaly ceny ropy na úroveň, jež byla naposledy zaznamenána na počátku 90. let. Tyto šoky byly pochopitelně mimo kontrolu ECB. Úprava politiky, jíž na ně odpověděla, však musela zabránit tomu, aby se tyto šoky promítly do střednědobých až dlouhodobých inflačních očekávání. V těchto souvislostech – a při zvážení mohutného hospodářského růstu zaznamenaného v letech 1999 a 2000, tehdy stále ještě prudce rostoucích burz cenných papírů a neutuchajícího hromadění přebytečné likvidity – Rada guvernérů ECB postupně politiku zpřísňovala, čímž zajistila, že se nenaplnilo riziko růstu cen, jež ohrožovalo jejich stabilitu.
Gab es am Anfang in der Eurozone noch eine sehr niedrige Inflationsrate, so hatte die gemeinsame Währung schon bald mit einer Serie von Schocks zu kämpfen. Die größte Auswirkung hatten zunächst die stark steigenden Ölpreise und anschließend der schwächer werdende Wechselkurs, der zu einem abrupten Anstieg der Importpreise führte. Am Ende des Jahres 2000 waren die Preise auf ein Niveau geklettert, das seit Beginn der 1990er Jahre nicht mehr erreicht worden war. Diese Schocks lagen natürlich außerhalb des Einflussbereiches der EZB. In der strategischen Reaktion darauf galt es allerdings zu verhindern, dass sich diese Schocks in den mittel- bis langfristigen Inflationserwartungen verankerten. In diesem Zusammenhang - und im Hinblick auf das robuste Wirtschaftswachstum in den Jahren 1999 und 2000, die noch immer boomenden Aktienmärkte sowie die weiter andauernde Anhäufung von Überschuss-Liquidität - verfolgte der EZB-Rat schrittweise eine straffere Politik und vermied dadurch, dass sich das Risiko eines Aufwärtstrends in der Preisstabilität tatsächlich einstellte.