Hrozba zhroucení eura nebo potenciálního odchodu od společné měny se může ukázat jako dostatečně silný argument k tomu, aby přesvědčil většinu Evropanů hlasovat „ano“. Scénář „ambiciózního trmácení se“ bude dlouhý, klopýtavý a někdy i riskantní a pravděpodobně vyústí ve stav, který se bude velmi lišit od dnešních očekávání. Dluhová krize bude totiž pravděpodobně i nadále vytvářet bezprostřední ekonomické, fiskální a tržní tlaky. EU a její členské země se však budou muset ve stále větší míře potýkat také s vedlejšími škodami, které krize napáchá – tedy s jejími nezamýšlenými a neočekávanými důsledky na evropské i národní úrovni. Mezi tyto vedlejší škody patří mimo jiné sílící nacionalismus a populismus zaměřený proti euru a EU, vršící se sociální problémy v mnoha členských zemích, rostoucí „demokratický deficit“ v těchto zemích i v celé EU, otrávená atmosféra mezi unijními členy nebo absence proaktivnich a stabilních koalic táhnoucích za jeden provaz. To vše by mohlo vést k nečinnosti, která by se v současné situaci rovnala cestě zpět, což by ohrozilo nejen budoucí vyhlídky evropské integrace, ale i její dosavadní úspěchy. Za těchto okolností je „ambiciózní trmácení se“ nejpravděpodobnějším a také nejslibnějším scénářem. Vzhledem k tomu, že EU s největší pravděpodobností zůstane ještě nějakou dobu v krizi, nebude tento scénář snadný a nedá nikomu čas k sebeuspokojení.
Tatsächlich könnten sich die Gefahr eines Eurozusammenbruches oder ein potenzieller Ausstieg aus der Gemeinschaftswährung als ausreichend starke Argumente erweisen, um eine Mehrheit der Europäer zu „überreden“, mit Ja zu stimmen. Das Szenario des „ehrgeizigen Durchwurstelns“ wird lang, holprig und manchmal riskant verlaufen und vermutlich ein Ergebnis zeitigen, das ganz anders aussieht als heute erwartet. Es ist schließlich davon auszugehen, dass die Schuldenkrise weiter unmittelbaren wirtschaftlichen, fiskalischen und Marktdruck erzeugen wird. Doch zugleich werden die EU und ihre Mitglieder zunehmend mit den von der Krise verursachten Kollateralschäden fertig werden müssen – ihren unbeabsichtigten und unerwarteten Folgen auf europäischer und nationaler Ebene. Hierzu gehören ein wachsender Nationalismus und gegen den Euro/die EU gerichteter Populismus, zunehmende soziale Herausforderungen in vielen Mitgliedsländern, ein wachsendes „Demokratiedefizit“ dort und in der EU, eine vergiftete Atmosphäre zwischen den EU-Ländern und der Mangel an proaktiven, stabilen Führungskoalitionen, die in dieselbe Richtung arbeiten. All dies könnte zu einem Stillstand führen, der im gegenwärtigen Umfeld einem Rückschritt gleichkäme und nicht nur die künftigen Aussichten der europäischen Integration, sondern auch ihre früheren Erfolge bedrohen würde. Unter diesen Umständen ist „ehrgeiziges Durchwursteln“ das wahrscheinlichste und auch vielversprechendste Szenario. Es wird nicht leicht, und es bleibt keine Zeit für Selbstzufriedenheit, bedenkt man, dass die EU höchstwahrscheinlich noch eine ganze Weile im Krisenmodus verharren wird.