Vzestup úrokových sazeb z půjček by také mohl pramenit z nějaké formy sebepoškození. Předpokládejme například, že si američtí voliči zvolí za prezidenta nevyzpytatelného a neschopného byznysmena, který pohlíží na bankrot jako na běžnou věc. Stejně tak není těžké představit si sled vysoce populistických vůdců zastávajících šarlatánský názor, že úroveň vládního dluhu je v podstatě nedůležitá a nikdy by neměla být překážkou maximalizace veřejných výdajů. Bohužel platí, že kdyby USA někdy skutečně musely čelit náhlé normalizaci úrokových sazeb, mohlo by si to vyžádat značné úpravy v oblasti daní a výdajů. A celková zátěž včetně nezaměstnanosti by téměř jistě dopadla neúměrně tvrdě na chudé občany – kteroužto skutečnost populisté podléhající představě, že dluh nebolí, bohorovně opomíjejí. Z prodloužení splatnosti půjček samozřejmě nemusí vyplývat nižší objem půjčování.
Ein Anstieg der Kreditzinsen könnte auch durch eine selbstverschuldete Eigenbeschädigung bedingt sein. Man stelle sich zum Beispiel vor, dass die US-Wähler einen unberechenbaren, inkompetenten Geschäftsmann zu ihrem Präsidenten wählen, der Konkurse einfach als „Business as usual“ betrachtet. Genauso fällt es nicht schwer, sich eine Abfolge ausgeprägt populistischer Präsidenten vorzustellen, die die irrige Vorstellung vertreten, dass der Grad der Staatsverschuldung im Wesentlichen irrelevant sei und einer Maximierung der öffentlichen Ausgaben nie im Wege stehen sollte. Unglücklicherweise könnten, sollte es in den USA zu einer abrupten Normalisierung der Zinssätze kommen, erhebliche Steuer- und Ausgabenanpassungen erforderlich werden. Und die Gesamtlast, unter Einschluss der Arbeitslosigkeit, hätten fast mit Sicherheit überproportional die Armen zu tragen – eine Tatsache, die die Populisten, die glauben, dass Schulden keine negativen Folgen haben, bequemerweise ignorieren. Eine Verlängerung der Kreditlaufzeiten muss wohlbemerkt nicht zwingend eine Verringerung der Kreditaufnahme bedeuten.