Když tuto holou pravdu rozpoznali tři bývalí vojenští prokurátoři, odmítli se „vojenských tribunálů“ účastnit – v podstatě šlo totiž o zinscenované procesy vedené s cílem odsoudit lidi, jejichž doznání bylo vynuceno mučením. Ačkoliv dnes již můžeme debatovat, jaký by měl být trest za dušení vodou, stále se nezdá, že by Amerika jako země setrvávající v podivném mlčení dokázala diskutovat o spáchaných sexuálních zločinech. Proč? Nelze říci, že by sexuální zločiny, které povolili nebo tolerovali vedoucí američtí představitelé, nebily Američanům do očí – ať už to byly snímky zajatců se ženským spodním prádlem nasazeným na hlavách, doložené zprávy o amerických vojačkách, které měly mazat zajatcům po tvářích menstruační krev, anebo zprávy o vojenských vyšetřovatelích či zástupcích smluvních firem, kteří nutili zajatce, aby mezi sebou simulovali pohlavní styk, pronikali si do tělesných otvorů různými předměty nebo se tomuto pronikání podvolovali. V zákoně o vojenských komisích z roku 2006 byla úmyslně ponechána zadní vrátka, která zaručila beztrestnost pachatelům mnoha forem sexuálního ponižování a týrání. Existují rovněž svědectví vojaček jako Lynndie Englandová, podle nichž byli zajatci nuceni masturbovat, a také memorandum FBI, které vznáší námitky proti politice „vysoce agresivních vyšetřovacích metod“. Sexuální týrání ve věznicích provozovaných USA se postupně zhoršovalo, takže podle lékařů, kteří vyšetřovali zadržené, nakonec zahrnovalo i anální styk. Jste-li normálním člověkem, může vám to vše připadat bizarní, avšak u sexuálních delikventů je to standardní postup.
Drei ehemalige Militäranwälte, die diese schlichte Wahrheit erkannten, weigerten sich, an den „Militärprozessen“ – besser „Schauprozessen“ – teilzunehmen, in denen die Männer verurteilt werden sollten, deren Geständnisse durch Folter aus ihnen herausgeholt worden waren. Obwohl wir heute darüber diskutieren können, welche Strafe für das Waterboarding angebracht ist, hüllt sich Amerika als Nation in ein merkwürdiges Schweigen und scheint noch nicht in der Lage zu sein, über die begangenen Sexualverbrechen zu sprechen. Warum? Es ist nicht so, als würden die Sexualverbrechen, die die US-Machthaber entweder genehmigten oder duldeten, den Amerikanern nicht direkt vor die Nase gehalten: die Bilder von männlichen Gefangenen, auf deren Köpfe Frauenunterwäsche thront; die dokumentierten Berichte über US-Soldatinnen, die eingesetzt wurden, um Menstruationsblut auf die Gesichter der männlichen Gefangenen zu schmieren, und über Militärvernehmungsbeamte oder Auftragnehmer, die Gefangene zwingen, Sex miteinander zu simulieren, mit Gegenständen in sich selbst einzudringen oder Gegenstände in sich einführen zu lassen. In der Tat wurden beim Schreiben des Gesetzes über Militärkommissionen (Military Commissions Act) von 2006 absichtlich Schlupflöcher gelassen, die den Tätern bei vielen verschiedenen Arten der sexuellen Erniedrigung und Misshandlung Immunität einräumten. Außerdem gibt es die Aussagen von Soldatinnen wie Lynndie England darüber, wie sie männliche Gefangene zur Masturbation zwangen, sowie ein FBI-Memo, das sich gegen eine Politik der „hoch aggressiven Verhörtechniken“ ausspricht. Der sexuelle Missbrauch in den US-betriebenen Gefängnissen wurde mit der Zeit immer schlimmer; laut Ärzten, die die Häftlinge untersuchten, ging es sogar bis zur analen Sodomie. All das mag merkwürdig klingen, wenn Sie ein normaler Mensch sind, es ist jedoch die Standardvorgehensweise von Sexualverbrechern.