Konečně řízení eurozóny zůstává příliš těžkopádné a technokratické. V procesní houštině se zřejmě ztrácí většina ministrů, o zákonodárcích ani nemluvě. Tento neuspokojivý stav může, ale nemusí přetrvávat, v závislosti na politických či finančních rizicích – anebo nejpravděpodobněji na jejich vzájemné souhře. Otázkou teď tedy je, jak vést plodnou diskusi s cílem načrtnout možné reakce. Překážky jsou dvojí: Zaprvé už neexistuje žádná hybná síla usilující o „více Evropy“; právě naopak, zásadní kámen úrazu představuje směs skepse ohledně Evropy a zdráhavost vůči potenciálním transferům. Zadruhé se napříč zeměmi liší náhledy na podstatu a stěžejní příčiny krize eura.
Und schließlich ist die die Regierung der Eurozone immer noch viel zu schwerfällig und technokratisch. Die meisten Minister scheinen in einem arbeitstechnischen Morast zu stecken, ganz zu schweigen von der Gesetzgebung. Dieses unbefriedigende Gleichgewicht kann andauern oder auch nicht, was von politischen und finanziellen Risiken abhängt – oder wahrscheinlich von der Interaktion zwischen beiden. Also ist die Frage jetzt, wie eine fruchtbare Diskussion zur Suche nach möglichen Antworten gestartet werden kann. In zwei Bereichen gibt es dabei Hindernisse: Erstens gibt es keine Impulse mehr hin zu „mehr Europa“. Im Gegenteil, die Europaskepsis stellt gemeinsam mit dem Widerstand gegen mögliche Transferleistungen einen großen Stolperstein dar. Und zweitens haben die Länder über die Beschaffenheit und die Gründe der Eurokrise unterschiedliche Ansichten.