Určité politiky a instituce se zkoušely a selhaly. Konkrétně k nim patří snahy uměle potlačovat výkyvy na globálním trhu zaváděním regulace cen, regulace vývozu, odbytových rad a kartelů. Některé státy ale uspěly a jejich strategie by se pro Libyi, Irák, Ghanu, Mongolsko a další země mohly stát užitečnými vzory. Patří k nim: hedžové zajištění příjmů z exportu (například na trhu s ropnými opcemi, což dělá Mexiko), zajištění kontracyklické fiskální politiky (třeba prostřednictvím určité variace na strukturální pravidlo chilského rozpočtu) a předání správy fondů svrchovaného majetku profesionálním manažerům (což je případ botswanského Pula Fund). Konečně některé slibné nápady prakticky nikdy nikdo nevyzkoušel: nedenominovat dluhopisy v dolarech, ale v cenách ropy s cílem ochránit se před poklesem ceny, k ukotvení měnové politiky zvolit cílování cen komodit jako alternativu k cílování inflace či směnného kurzu a rozdělovat příjmy z ropy celonárodně na hlavu, aby se předešlo jejich ulévání na švýcarská konta elit. Lídři mají svobodnou vůli.
Es gibt Strategien und Institutionen, die erprobt wurden und scheiterten. Hierzu gehören insbesondere Versuche, Schwankungen auf dem Weltmarkt durch Preiskontrollen, Exportkontrollen und Kartelle künstlich zu unterdrücken. Einige Länder jedoch hatten Erfolg, und ihre Strategien könnten nützliche Vorbilder sein, denen Libyen, Irak, Ghana, Mongolei usw. nacheifern könnten. Hierzu gehören Sicherungsgeschäfte in Bezug auf die Exporterlöse z.B. durch den Markt für Öloptionen, wie Mexiko sie tätigt, eine antizyklische Fiskalpolitik etwa durch eine Variante der chilenischen strukturellen Haushaltsregel und die Übertragung der Leitung von Staatsfonds an professionelle Manager, wie sie Botswanas Pula Fund verfolgt. Und schließlich wurden einige viel versprechende Ideen noch gar nicht ausprobiert: die Denominierung von Anleihen in Ölpreisen statt in Dollar, um sich gegen das Risiko eines Preisrückgangs abzusichern, Rohstoffpreisziele als Alternative zu Inflations- oder Wechselkurszielen zur Verankerung der Geldpolitik sowie die landesweite Verteilung der Ölerlöse auf Pro-Kopf-Basis, um zu gewährleisten, dass sie nicht auf den Schweizer Bankkonten der Eliten enden. Die politischen Führungen haben einen freien Willen.