Bolivijští indiáni využívají ekologickou kartu rovněž k přesvědčování energetických společností, aby financovaly jejich boj za své mateřské území o rozloze 300 000 hektarů, které hraničí s parkem Noel Kempff. Dnes se vyplatí, aby příroda zůstala neporušená, neboť místní obyvatelé si vydělávají na živobytí novotradičním způsobem: „pěstováním“ kyslíku, s nímž se obchoduje na Chicagské klimatické burze (CCX), a vývozem certifikovaného dříví a organických palmových jader do Chile a do Evropy. Bolívie boří mýtus, že země třetího světa jsou příliš chudé, než aby mohly být „zelené“, a vážně zpochybňuje proslulou „Kuzněcovovu ekologickou křivku“ – teorii, že kvalita životního prostředí se odvíjí od bohatství. Bolivijská bilance je pozoruhodná: první výměna dluhu za přírodu na světě, největší chráněný suchý tropický prales na světě, experimentální správa parků indiány, rychle rostoucí systém chráněných oblastí, Národní ekologický fond, první místo na světě v mezinárodním úsilí o ochranu ohrožené lamy vikuňa, progresivní legislativa v oblasti lesního hospodářství, národní agentura pro ochranu biodiverzity a úplný zákaz obchodu s domácími živočišnými a rostlinnými druhy. Ochrana přírody má zvuk i u místních politických stran. Na levici udílí Evo kázání, v nichž velebí „Pacha Mama“ neboli „Matku přírodu“; na pravici pak Tuto upřednostňuje tržní mechanismy, jako je kjótský protokol, nad komandováním a kontrolou.
Die indigene Bevölkerung Boliviens hat ihre Schlagkraft im ökologischen Bereich auch genutzt, um Energieunternehmen dazu zu bewegen, ihren Kampf für ein ca. 3.000 km2 großes, an den Kempff-Park angrenzendes Gebiet zu finanzieren. Für die Natur zahlt sich ein Aufenthalt dort aus, da nun die Einheimischen ihr neo-traditionalistisches Leben mit der Erzeugung von Sauerstoff finanzieren, der auf der Klimabörse in Chicago (CCX) gehandelt wird sowie mit dem Verkauf von zertifiziertem Holz und dem Export von Palmenherzen aus biologischem Anbau nach Chile und Europa. Bolivien widerspricht dem Mythos, wonach die Dritte Welt zu arm wäre, um grün zu sein und lässt auch ernsthafte Zweifel an der berühmten „ökologischen Kuznets-Kurve“ aufkommen, die besagt, dass die Qualität der Umwelt mit dem Wohlstand eines Landes korreliert. Die Erfolgsgeschichte Boliviens ist bemerkenswert: Man etablierte das erste Programm zum Schuldenerlass im Austausch gegen Naturschutz („Debt-for-Nature-Swap“), den weltgrößten geschützten, trockenen Regenwald, von der indigenen Bevölkerung gemanagte Parks, ein rasch wachsendes System von Naturschutzgebieten, einen nationalen Umweltfonds, man wurde zum Vorkämpfer bei internationalen Bestrebungen zum Schutz des vom Aussterben bedrohten Vikunjas, man verfügt über eine fortschrittliche Gesetzgebung zum Schutz des Regenwaldes, eine staatliche Behörde zur Erhaltung der Artenvielfalt und erließ ein totales Handelsverbot für einheimische Tierarten. Diese Umweltschutzbemühungen finden ihren Widerhall auch bei den politischen Parteien. Auf Seiten der Linken verherrlicht Evo in seinen Predigten Pacha Mama oder Mutter Natur und auf der Rechten bevorzugt Tuto Marktmechanismen wie Kyoto gegenüber einem System von Anordnung und Kontrolle.