Paušální poplatek na pokrytí předešlých nákladů však nezmění motivaci finančního sektoru k přehnanému riskování. Navíc není zcela zřejmé, které náklady by se měly pokrývat. Zatímco přímé fiskální náklady na podporu finančního sektoru činily v rozvinutých zemích 2,5-3% HDP (s maximy kolem 4,5%), celkový fiskální dopad krize je mnohem větší a rovná se celkovému očekávanému zvýšení veřejného dluhu – odhadem 40% HDP. Ještě vyšší jsou přitom celkové náklady celé ekonomiky – včetně ztráty výkonnosti a pracovních míst a doprovodné destrukce hmotného i nehmotného kapitálu, což by podle Andrewa Haldanea z Bank of England i podle dalších expertů mohlo zvýšit celkovou zátěž až na několikanásobek ročního HDP. Debata v poslední době změnila směr: zdanění finančního sektoru je dnes pokládáno za pohodlný způsob, jak vyčlenit stranou dostatek prostředků ke splacení účtů za příští finanční krizi. Myšlenka uvalení daně na finanční sektor začala být úzce spojena s myšlenkou založení fondu na řešení krizí.
Freilich ändert eine pauschale Abgabe zur Wiedereinbringung vergangener Kosten nichts an den Anreizen im Finanzsektor, übermäßige Risiken einzugehen. Zudem ist unklar, was genau die wieder einzubringenden Kosten sind. Während die aus der Unterstützung des Finanzsektors resultierenden direkten finanziellen Belastungen für den Steuerzahler in den entwickelten Ländern 2,5-3% vom BIP betrugen (mit Spitzenwerten von etwa 4,5%), liegen die fiskalischen Auswirkungen der Krise insgesamt viel höher; sie belaufen sich auf den erwarteten Gesamtanstieg der Staatsverschuldung – geschätzte 40% vom BIP. Und sogar noch höher sind die der Volkswirtschaft entstandenen Gesamtkosten, die Produktions- und Arbeitsplatzverluste sowie die damit einhergehende Vernichtung von materiellem und immateriellem Kapital einschließen und laut Andrew Haldane von der Bank von England und anderen auf ein Mehrfaches des jährlichen BIP ansteigen könnten. In jüngerer Zeit hat die Debatte ihre Richtung geändert: Die Besteuerung des Finanzsektors wird nun als praktische Methode betrachtet, ausreichende Finanzmittel beiseite zu legen, um für die nächste Finanzkrise zu bezahlen. Die Idee einer dem Finanzsektor auferlegten Steuer wird dabei eng mit der eines Krisenfonds verknüpft.