V roce 2004 se tato zásada poprvé využila u populace tresky obecné a štikozubce obecného žijícího od Skagerraku po vody západního pobřeží Irska. Když se na počátku 80. let dvacátého století začala vypracovávat společná rybářská politika, Evropská komise navrhla, aby se každý rok podíl lovených ryb u každé populace snižoval o 10%, a populace vod Společenství se tak postupně znovu obnovily v míře odpovídající jejich maximálnímu udržitelnému výnosu. Rada ministrů tento návrh zamítla. Považovala za výhodnější, aby se v případě, že se u populací neprojevují mimořádné obtíže, zachovalo roční politické rozhodnutí o úrovni využívání. Situace se v průběhu 90. let velmi zhoršila. Objem úlovků začal u většiny populací klesat, což byla známka výrazného snížení počtu ryb. Každoroční snižování TAC se v souvislosti s obnovením stavu ukázalo jako nedostatečné.
Die Kabeljau und Seehecht-Bestände im Skagerrak und westlich von Irland waren die ersten, denen solche Pläne zugute kamen. Als Anfang der 1980er Jahre mit der Erarbeitung einer Gemeinsamen Fischereipolitik begonnen wurde, hatte die Europäische Kommission vorgeschlagen, den Abfischungssatz jedes Jahr um 10% zu senken, um die Bestände in den Gemeinschaftsgewässern schrittweise auf ihren höchstmöglichen Dauerertrag zu bringen. Der Ministerrat wies diesen Vorschlag ab. Die Minister zogen es vor, eine jährliche politische Entscheidung über den Bewirtschaftungsgrad beizubehalten, solange die Fischbestände keine besonderen Probleme aufwiesen. In den 1990er Jahren verschlechterte sich die Lage zunehmend. Für die meisten Bestände gingen die Fänge stark zurück, ein Zeichen für ein erhebliches Schrumpfen der Fischmengen. Die jährlichen Senkungen der TAC erwiesen sich als unzureichend für eine Wiederherstellung der Lage.