Morální a strategická vize z 90. let, která vyvrcholila unijním „velkým třeskem“ v podobě rozšíření na východ, se vyčerpala. Dnes se po celé Evropě šušká, že pro země, jako jsou Ukrajina a Gruzie, by mohla být rozumným kompromisem „neofinlandizace“. Opětovné vybudování vztahů mezi EU a Ukrajinou i dalšími zeměmi na východ od unie by však zároveň pomohlo lépe formulovat vztahy s Ruskem, které dnes řeší řadu strategických výzev – vztahy s bývalými svazovými republikami SSSR, blízkost dynamické Číny, nechráněnou prázdnotu Sibiře, budoucnost středoasijských energetických zdrojů –, kolem nichž se podobně jako v 19. století opět začíná rozehrávat „velká hra“ mezi Ruskem, Čínou, Indií a Spojenými státy. EU může plnit konstruktivní roli prostřednictvím trvalého dialogu, jenž bude citlivý vůči zájmům Ruska, aniž by se podvoloval všem ruským odpovědím na tyto problémy. Podstatou dnešního diplomatického umění je přetavování moci v konsensus. To vyžaduje lepší vztahy se všemi nastupujícími světovými mocnostmi. Současně a především to ovšem předpokládá jednotící vizi, která se nebude týkat jen otázek dotýkajících se všech zemí – například šíření zbraní, terorismu, epidemií nebo klimatických změn –, ale i strategických aktiv jednotlivých států. Přeje-li si EU formulovat úspěšnou politiku vůči nastupujícím světovým mocnostem, musí hovořit strategickým jazykem, jimž tyto mocnosti rozumějí.
Die moralische und strategische Vision der 1990er Jahre, die in den „Urknall“ der EU-Osterweiterung mündete, hat sich überlebt. Heutzutage hört man in Europa hinter vorgehaltener Hand immer öfter, dass eine „Neo-Finnlandisierung“ ein vernünftiger Kompromiss für Länder wie die Ukraine und Georgien wäre. Die Wiederherstellung der Beziehungen zwischen der EU und der Ukraine sowie anderen Ländern östlich der EU, würde allerdings auch dabei helfen, die Beziehungen mit Russland zu gestalten, das vor einer Reihe strategischer Herausforderungen steht: die Beziehungen zu den ehemaligen Sowjetrepubliken; die Nähe eines dynamischen China; die exponierte Leere Sibiriens sowie die Zukunft der zentralasiatischen Energie-Ressourcen, um die sich das „große Spiel“ des 19. Jahrhunderts zwischen Russland, China, Indien und Amerika erneut anbahnt. Durch einen permanenten Dialog, der die russischen Bedenken berücksichtigt, ohne alle russischen Antworten auf diese Bedenken hinzunehmen, kann die EU eine konstruktive Rolle spielen. Heute besteht die Kunst der Diplomatie darin, Macht in Konsens zu verwandeln. Dazu bedarf es besserer Beziehungen mit allen aufstrebenden Mächten dieser Welt. Vor allem aber muss es eine einigende Vision geben, nicht nur hinsichtlich der Herausforderungen, vor denen alle Länder stehen – wie etwa Verbreitung von Waffen, Terrorismus, Epidemien und den Klimawandel – sondern auch hinsichtlich strategischer Vorteile. Wenn die EU gegenüber den aufstrebenden Mächten eine erfolgreiche Politik konzipieren will, muss sie eine strategische Sprache sprechen, die diese Mächte auch verstehen.