Prvním, co musíme mít na paměti, je skutečnost, že zmíněná „kotva“ byla od počátku stejně chatrná jako monetární teorie, na které stála. Cenová úroveň je v kterémkoliv okamžiku výslednicí mnoha faktorů, z nichž je měnová politika možná tím nejméně důležitým. Dnes je zřejmě nejvýznamnějším faktorem stlačujícím inflaci pod stanovený cíl propad cen surové ropy, stejně jako vzestup cen ropy vyšrouboval v roce 2011 ceny nad tento cíl. Jak v knize Smrt inflace poznamenal v roce 1996 britský ekonom Roger Bootle, zlevňující efekty globalizace mají na cenovou hladinu mnohem větší vliv než protiinflační politika centrálních bank. Postkrizová zkušenost s kvantitativním uvolňováním jen podtrhla relativní bezmocnost měnové politiky při vyvažování globálního deflačního trendu. V letech 2009 až 2011 napumpovala BoE do britské ekonomiky 375 miliard liber (578 miliard dolarů), aby „vrátila inflaci k cílové hodnotě“.
Zunächst müssen wir uns daran erinnern, dass der „Anker“ immer schon ebenso wackelig war wie die Geldtheorie, auf der er beruht. Das Preisniveau ist immer ein Ergebnis vieler Faktoren, von denen die Geldpolitik vielleicht der unwichtigste ist. Der wahrscheinlich wichtigste Einfluss, der die Inflation heute unter ihren Zielwert fallen lässt, ist der Zusammenbruch des Ölpreises, ebenso wie dessen Anstieg 2011 der Grund für höhere Inflation war. Wie der britische Ökonom Roger Bootle in seinem Buch The Death of Inflation von 1996 zeigte, hatten die preissenkenden Effekte der Globalisierung einen viel wichtigeren Einfluss auf das Preisniveau als die Anti-Inflations-Maßnahmen der Zentralbanken. In der Tat haben die Erfahrungen mit quantitativer Erleichterung nach der Krise die relative Machtlosigkeit der Geldpolitik gegen den weltweiten Trend zur Deflation aufgezeigt. Zwischen 2009 und 2011 hat die BoE 375 Milliarden Pfund (fast 500 Milliarden Euro) in die britische Wirtschaft gepumpt, um „die Inflation zurück auf ihren Zielwert zu bringen“.