Většina občanů západoevropských států – uvyklých na politickou stabilitu a hospodářskou prosperitu posledních několika desetiletí – se přitom, snad pochopitelně, nechce vzdát výhod, které jim evropský integrační proces přinesl. Francouzi například nechtějí přijít o zemědělské dotace, stejně jako se jim příliš nechce dávat více peněz novým členům, jejichž reformované ekonomiky odčerpávají francouzská pracovní místa. Stejně pochopitelná je i britská zdráhavost vzdát se rabatu EU ve světle toho, co je chápáno jako francouzský egoismus – a to i přes skutečnost, že tento postoj škodí procesu rozšíření, který Velká Británie jinak podporuje. Obyvatelé střední a východní Evropy, kteří se stále vzpamatovávají ze strašných politických pohrom způsobených historickými evropskými démony, přesto pokládají intenzitu národní sobeckosti svých západních protějšků za trochu děsivou. Evropské dějiny jsou plné katastrof, které způsobila krátkozrakost národních politických elit. Kolikrát si evropští vůdci mysleli, že mají věci pod kontrolou, a přitom vypustili démony znovu? Tím samozřejmě není řečeno, že se Evropa blíží další dějinné pohromě jen proto, že se EU nedokáže dohodnout na rozpočtu či na ústavě.
Es ist vielleicht verständlich, dass die meisten Bürger der westeuropäischen Staaten – gewöhnt an die politische Stabilität und den wirtschaftlichen Wohlstand der vergangenen Jahrzehnte – die Vorteile nicht aufgeben wollen, die ihnen der europäische Einigungsprozess gebracht hat. Die Franzosen beispielweise wollen ihre Agrarsubventionen nicht verlieren, und sie sind nicht gerade wild darauf, den Neumitgliedern – deren reformierte Volkswirtschaften Frankreich Arbeitsplätze kosten – mehr Geld zu geben. Das britische Misstrauen in der Frage der Aufgabe des EU-Rabatts ist, angesichts dessen, was als französischer Egoismus empfunden wird, ebenso verständlich – trotz der Tatsache, dass diese Haltung den von Großbritannien ansonsten unterstützten Erweiterungsprozess beschädigt. Trotzdem empfinden die Ostmitteleuropäer, die noch immer dabei sind, sich von dem durch die Dämonen der europäischen Geschichte verursachten Unheil zu erholen, die Intensität der nationalen Egoismen ihrer westlichen Gegenüber ein wenig beängstigend. Die europäische Geschichte ist voll von durch die Kurzsichtigkeit nationaler politischer Eliten hervorgerufenen Katastrophen. Wie häufig schon glaubten die politischen Führungen Europas, dass sie alles unter Kontrolle hätten – nur um diese Dämonen erneut freizusetzen? Ich will damit natürlich nicht dsagen, dass Europa nur, weil die EU sich nicht auf einen Haushalt oder eine Verfassung einigen kann, auf eine weitere historische Katastrophe zusteuert.