Nejrozumnějším způsobem jak zajistit národní suverenitu je minimalizovat rizika, jimž migranti čelí během snahy dostat se do bezpečí, a maximalizovat prostředky, které mají k dispozici, aby si vytvořili produktivní život. K dosažení tohoto cíle jsou zapotřebí tři věci. Zaprvé musíme využít politického potenciálu kolem uprchlického tématu, abychom dospěli k závazkům ke konkrétním zlepšením mezinárodního systému ochrany a snížili zranitelnost všech migrantů. Je prostě nepřijatelné, že lví podíl břemene je nuceno nést pouhých deset zemí, že 86 % uprchlíků přebývá v rozvojovém světě a že ročně dojde k přesídlení méně než sto tisíc osob. Podpora uprchlíků není dobrovolná a nesmíme dovolit, aby se zodpovědnost odvíjela od pouhé blízkosti ke krizi. Nesmíme už z roku na rok, od krize ke krizi, žadonit o závazky (které velice často nejsou splněny). Měli bychom spočítat, kolik podpora nucených migrantů a zemí, které jsou jejich hostiteli, stojí – jako bychom sestavovali rodinný rozpočet – a pak kolektivně přispět nezbytným financováním v kontextu dlouhodobého plánu.
Die klügste Art und Weise die nationale Souveränität zu schützen ist die Minimierung der Risiken, mit denen Migranten konfrontiert sind, wenn sie versuchen sich in Sicherheit zu bringen und die Maximierung der Möglichkeiten, die ihnen zur Verfügung stehen, um sich ein produktives Leben aufzubauen. Um das zu erreichen sind drei Dinge erforderlich. Erstens müssen wir die politische Dynamik rund um die Flüchtlingsfrage nutzen, um Zusagen zu erwirken, konkrete Verbesserungen des internationalen Systems zum Schutz von Flüchtlingen vorzunehmen und die Schutzlosigkeit aller Migranten zu verringern. Es ist schlicht inakzeptabel, dass lediglich zehn Länder gezwungen sind, den Löwenanteil der Belastung zu schultern, dass sich 86% der Flüchtlinge in den Entwicklungsländern aufhalten und dass weniger als 100.000 pro Jahr neu angesiedelt werden. Die Unterstützung von Flüchtlingen ist nicht fakultativ, und wir dürfen nicht zulassen, dass Verantwortung allein über die räumliche Nähe zu einer Krise definiert wird. Wir dürfen uns nicht länger von Jahr zu Jahr, von einer Krise zur nächsten hangeln und um Zusagen betteln (die allzu oft nicht eingehalten werden). Wir sollten ausrechnen, wie viel es kostet unfreiwillige Migranten und die Länder, die sie aufnehmen, zu unterstützen – so als würden wir ein Familienbudget planen – und die erforderlichen finanziellen Mittel anschließend im Rahmen eines langfristigen Plans beisteuern.