Na čelném místě mezi nimi figuruje skutečnost, že rozvoj je do značné míry v rukou samotných chudých států. Země, které si v nedávné minulosti vedly dobře, tak činily díky vlastnímu úsilí. Pomoc a přístup na trhy v tom jen zřídkakdy hrály klíčovou roli. Vezměme si rozvojovou zemi, která má volný a přednostní přístup na trh svého největšího souseda, jenž je shodou okolností také nejsilnější světovou ekonomikou. Předpokládejme dále, že tato země dokáže vysílat miliony svých občanů za prací přes hranici, je příjemcem obrovského objemu vnitřních investic a je plně začleněna do mezinárodního výrobního řetězce. Tamní bankovní systém navíc podporuje deklarovaná ochota bohatého souseda působit jako věřitel poslední záchrany. Globalizace už ani nemůže být lepší, není-liž pravda? A nyní si vezměme druhou zemi.
Die wichtigste davon ist, dass die wirtschaftliche Entwicklung zum großen Teil in den Händen der armen Nationen selbst liegt. Länder, die in der jüngeren Vergangenheit gute Leistungen erbracht haben, schafften dies aus eigener Anstrengung. Hilfsleistungen und Marktzugang haben selten eine entscheidende Rolle gespielt. Nehmen wir ein Entwicklungsland, das über einen freien und bevorzugten Marktzugang zu seinem größten Nachbarn verfügt, der zufällig auch die stärkste Wirtschaftsmacht der Welt darstellt. Nehmen wir außerdem an, dass dieses Land Millionen von Bürgern als Arbeitskräfte über die Grenze schicken kann, im großen Umfang ausländische Investitionen erhält und vollkommen in internationale Produktionsketten integriert ist. Darüber hinaus wird das Bankensystem des Landes durch die erwiesene Bereitschaft seines reichen Nachbarn gestützt, im schlimmsten Fall als Kreditgeber einzuspringen. Viel besser kann Globalisierung kaum werden, oder? Nehmen wir nun ein zweites Land.