Podle toho, jak čtu dějiny, západoevropští technokratičtí ekonomové přinejmenším do roku 1829 zjistili, proč k těmto periodickým velkým ekonomickým záchvatům dochází. V tom roce totiž Jean-Baptiste Say vydal svůj Úplný kurz praktické politické ekonomie, v němž připustil, že Thomas Malthus měl přinejmenším z poloviny pravdu, když tvrdil, že ekonomika by léta trpěla „všeobecným zahlcením“ komoditami, když by se téměř každý snažil snížit výdaje pod úroveň příjmů – řečeno dnešním žargonem odstranit pákový efekt. A protože výdaje jednoho člověka jsou příjmem jiného, vyvolává všeobecné odstraňování pákového efektu pouze depresi a vysokou nezaměstnanost. Během následujícího století sestavili ekonomové jako John Stuart Mill, Walter Bagehot, Irving Fisher, Knut Wicksell a John Maynard Keynes seznam kroků, které je třeba přijmout na odvrácení deprese nebo její léčbu. 1. Především do ní vůbec nezabředněte: vyhněte se všemu, co vytváří touhu odstranit pákový efekt – ať už jsou to vnější tlak na základě zlatého standardu, bubliny cen aktiv nebo cykly „zadlužit se a propadnout panice“, jako byl ten z období let 2003-2009. 2. Když už se v depresi ocitnete, zarazte touhu odstranit pákový efekt tím, že necháte centrální banku nakupovat dluhopisy za hotové peníze, čímž stlačíte úrokové sazby, takže držet dluh se stane atraktivnější než držet hotovost. Pokud se v depresi přesto nacházíte, zarazte touhu odstranit pákový efekt tím, že necháte ministerstvo financí garantovat riskantní aktiva nebo vydat aktiva bezpečná, aby se zvýšila kvalita dluhu na trhu; také tento krok zvýší atraktivitu držení dluhu.
Soweit ich nämlich die Geschichte verstehe, hatten technokratische Ökonomen aus Westeuropa schon im Jahr 1829 ergründet, warum periodisch wiederkehrende Grand-mal-Anfälle der Wirtschaft auftraten. In diesem Jahr veröffentlichte Jean-Baptiste Say sein Werk Cours Complet d’Économie Politique Pratique, in dem er einräumte, dass Thomas Malthus zumindest halb richtig lag, als er argumentierte, dass eine Ökonomie jahrelang unter einem „allgemeinen Überangebot“ an Gütern leiden könnte, da fast alle versuchen, ihre Ausgaben unter das Niveau ihres Einkommens zu senken – in heutiger Diktion also Schuldenabbau betreiben. Und da die Ausgaben des einen das Einkommen des anderen sind, führt ein allgemeiner Schuldenabbau nur in Depression und hohe Arbeitslosigkeit. Im darauf folgenden Jahrhundert konzipierten Ökonomen wie John Stuart Mill, Walter Bagehot, Irving Fisher, Knut Wicksell und John Maynard Keynes eine Liste von Maßnahmen, die zu ergreifen sind, um eine Depression zu verhindern oder zu überwinden. 1. Es gar nicht so weit kommen lassen: Es ist alles zu vermeiden, das die Notwendigkeit eines Schuldenabbaus hervorruft – ob externer Druck unter dem Goldstandard, Vermögenspreisblasen oder Hebel-und-Panik-Zyklen wie der zwischen 2003 und 2009. 2. Falls doch in die Misere geraten, ist dem Wunsch nach Schuldenabbau Einhalt zu gebieten, indem man Zentralbanken anhält, Anleihen gegen Cash zu kaufen, wodurch die Zinssätze sinken, so dass es attraktiver ist, Anleihen als Cash zu halten. 3. Falls noch immer in der Misere festsitzend, ist dem Wunsch nach Schuldenabbau Einhalt zu gebieten, indem man das Finanzministerium anhält, für risikoreiche Vermögenswerte zu garantieren oder selbst sichere Vermögenswerte auszugeben, um die Qualität der Anleihen auf dem Markt zu steigern. Auch dadurch wird das Halten von Schuldtiteln attraktiver.