Stojíme tedy před rizikem další vlny finančního vzmachu a krachu? Někteří tvůrci politik – například Janet Yellenová, která bude nejspíš potvrzena jako příští předsedkyně Federálního rezervního systému USA – tvrdí, že bychom si neměli příliš dělat vrásky. Centrální banky podle nich teď mají dva cíle: obnovit plnokrevný růst a nízkou nezaměstnanost s nízkou inflací a zachovat finanční stabilitu bez bublin. Navíc mají k dosahování těchto cílů dva nástroje: měnověpolitickou úrokovou sazbu, která se bude dlouho držet na nízké úrovni a zvyšovat se bude postupně s cílem povzbudit růst, a makroprudenční regulaci finanční soustavy a dohled nad ní (krátce „makroprudenci“), která se bude využívat k řízení úvěrů a prevenci bublin. Někteří kritici jako guvernér Fedu Jeremy Stein tvrdí, že makroprudenční politiky k řízení úvěrů a dluhových pák – kupříkladu limity poměru půjčky k hodnotě u hypoték, větší kapitálové polštáře u bank rozšiřujících rizikové půjčky a přísnější standardy pro záruky – nemusí fungovat. Nejenže jsou nevyzkoušené, ale omezení dluhové páky v některých částech bankovní soustavy by pouze zapříčinilo přeliv likvidity z nulových sazeb do jejích jiných částí, přičemž snahy o úplné omezení dluhové páky by likviditu jednoduše vehnaly do méně regulované stínové bankovní soustavy. Podle Steina jedině měnová politika (vyšší měnověpolitické úrokové sazby) „pronikne do všech spár“ finanční soustavy a zabrání bublinám aktiv. Potíž je, že pokud makroprudence nefunguje, úrokové sazby by musely sloužit dvěma protichůdným cílům: ekonomickému oživení a finanční stabilitě.
Laufen wir also die Gefahr eines weiteren Boom-und-Bust-Finanzzyklus? Einige politische Entscheidungsträger – wie Janet Yellen, die als nächste Vorsitzende der US-Notenbank bestätigt werden dürfte – argumentieren, dass wir uns keine allzu großen Sorgen machen sollten. Die Zentralbanken, so argumentieren sie, hätten derzeit zwei Ziele: wieder für ein robustes Wachstum und sinkende Arbeitslosigkeit bei gleichzeitig niedriger Inflation zu sorgen, und die Aufrechterhaltung der Finanzstabilität ohne Blasen. Zudem verfügten sie über zwei Instrumente, um diese Ziele zu erreichen: den Leitzins, der noch lange niedrig bleiben und nur allmählich erhöht werden würde, um das Wachstum anzukurbeln, und die makroprudenzielle Regulierung und Beaufsichtigung des Finanzsystems, die zur Kreditsteuerung und zur Verhinderung von Blasen genutzt werden würde. Einige Kritiker, wie der zum Zentralbankrat der Federal Reserve gehörende Jeremy Stein, argumentieren freilich, dass makroprudenzielle Strategien zur Steuerung von Krediten und Verschuldungsgrad (wie Beschränkungen der Beleihungsquoten bei Hypotheken, größere Kapitalpuffer für Banken, die riskante Kredite vergeben, und straffere Standards bei der Kreditvergabe) möglicherweise nicht funktionieren werden – nicht nur, weil sie unerprobt sind, sondern auch, weil die Beschränkung des Verschuldungsgrades in einigen Teilen des Bankensystems die durch die Nullzinspolitik bedingte Liquidität lediglich in andere Teile des Systems umschichten würde, während der Versuch einer allgemeinen Schuldenbeschränkung die Liquidität lediglich in das weniger regulierte Schattenbankensystem treiben würde. Laut Stein erreicht nur die Geldpolitik (höhere Leitzinsen) alle Ritzen und Fugen des Finanzsystems und verhindert Vermögensblasen. Das Problem ist: Sollte die makroprudenzielle Regulierung nicht funktionieren, müsste der Zinssatz zwei sich widersprechenden Zielen dienen – dem wirtschaftlichen Aufschwung und der Finanzstabilität.