Strategie EU vůči Ukrajině ovšem byla až dosud nejednoznačná a obskurní. Reformní dynamiku „oranžové revoluce“ zpomalily nebo i zastavily politické a hospodářské krize, ale také pocit, že je unie k ukrajinskému osudu lhostejná. Nejvyšší představitelé EU naříkají nad politickým štěpením a pomalým tempem reforem na Ukrajině a ukrajinské politické špičky se musí touto kritikou zabývat. Nedostatek pokroku však odráží také neschopnost EU přijmout Ukrajinu za svou. Reforma politických a hospodářských institucí určité země a její připojení k EU a NATO jdou obvykle ruku v ruce, protože vyhlídka členství činí i bolestná rozhodnutí přijatelnými pro voliče. Stručně řečeno je nerealistické, aby EU očekávala od zemí jako Ukrajina a Moldavsko evropské výsledky, aniž se v nich bude plně angažovat.
Doch die Strategie der EU gegenüber der Ukraine war doppelbödig und unklar. Der Reformwillen der Orangen Revolution wird nicht nur durch die innenpolitische und die wirtschaftliche Krise gebremst oder sogar zum Stillstand gebracht, sondern auch durch die gefühlte Gleichgültigkeit der Union gegenüber dem Schicksal der Ukraine. Spitzenpolitiker in der EU beklagen die politischen Trennlinien in der Ukraine sowie das langsame Tempo bei den Reformen. Die ukrainischen Politiker müssen sich dieser Kritik annehmen. Aber dieser mangelnde Fortschritt ist auch ein Ausdruck des Versäumnisses der EU, die Ukraine einzuschließen. Die Reform der politischen und ökonomischen Institutionen eines Landes gehen normalerweise Hand in Hand mit seinem Beitritt zu EU und NATO, weil die Aussicht auf eine Mitgliedschaft, den Wählern schmerzhafte Entscheidungen annehmbarer erscheinen lässt. Kurzum: Es ist unrealistisch, wenn sich die EU in Ländern wie der Ukraine und Moldau europäische Verhältnisse erwartet ohne ihnen volles Engagement zu widmen.