Problém je tedy na straně Irska a jsou to Irové, kdo ho musí vyřešit. V této souvislosti si nemohu nevzpomenout na situaci z léta 1992, kdy malá většina dánských voličů odmítla Maastrichtskou smlouvu. Unie tehdy ještě nesla název Evropské společenství a čítala 12 členů. Dánům se po hlasování dostalo jednoznačného sdělení, že pokud ze vzniklé situace nenajdou cestu ven, tak či onak budou muset evropskou rodinu opustit. Jako tehdejšímu ministru zahraničí Dánska se mi nakonec podařilo zajistit, aby se na Dány některé směrnice EU nevztahovaly, načež se konalo druhé referendum. Výsledek zněl „ano Maastrichtské smlouvě“. Od té doby jsme v Dánsku těmito výjimkami ze směrnic poznamenáni. Naši evropští partneři nás v červnu 1992 nemohli vyloučit – zbývajících 11 členů si však mohlo založit vlastní evropskou jedenáctku a ponechat nás samotné v prázdné skořápce evropské dvanáctky.
Das Problem liegt also bei den Iren, und sie müssen es lösen. Ich kann mir nicht helfen: Mich erinnert die Situation an den Sommer 1992, als eine kleine Mehrheit der dänischen Wähler den Vertrag von Maastricht ablehnte. Damals gab es noch die Europäische Gemeinschaft, mit zwölf Mitgliedern. Nach ihrem Votum machte man den Dänen unzweideutig klar, dass das Land die EU-Familie auf die eine oder andere Weise verlassen müsste, wenn wir keinen Ausweg fänden. Als damaliger dänischer Außenminister schaffte ich es, einige Ausstiegsklauseln in Bezug auf EU-Richtlinien zu erreichen, und dann wurde eine zweite Volksbefragung abgehalten. Das Ergebnis war ein Ja zum Vertrag von Maastricht. Unter diesen Ausstiegsklauseln leiden wir in Dänemark immer noch. Unsere europäischen Partner konnten uns im Juni 1992 nicht rausschmeißen – aber die übrigen elf hätten ihre eigene EG-11 erschaffen können, und wir wären dann allein in der hohlen Schale der EG-12 zurückgeblieben.