I v ekonomikách s lepším výkonem, například v Chile, mají mnozí pocit, že se očekávání a touhy nenaplňují a že většinu přínosů uchvátila hrstka na vrcholu distribuce příjmů. Situaci ještě zhoršuje to, že už před krizí COVID-19 hrozilo, že konec dlouhého komoditního supercyklu, který dříve posiloval vývoz ZSD, zvrátí stoupající životní úrovně. Mladí lidé se obávali, že se ocitnou tam, kde jejich rodiče o generaci dřív začínali. Když pandemie propukla, vlády ZSD zareagovaly omezeními pohybu a ekonomickou stimulací. Efektivitu těchto opatření ale omezují vysoké hustoty městských populací, rozměrné neformální ekonomiky, v nichž je těžké předcházet styku osob, a finanční mantinely, které jsou mnohem těsnější než v bohatých zemích. Například v Kolumbii se letos HDP sníží o přibližně 7 %, což je největší zaznamenaný propad. Pandemií vyvolané ztráty pracovních míst a příjmů už zvýšily podíl obyvatel žijících pod hranicí chudoby z 27 % na konci roku 2019 na odhadovaných 38 % v květnu, navzdory nouzovým finančním transferům poskytovaným vládou.
Sogar in Volkswirtschaften, die besser abschneiden, wie etwa Chile, haben viele das Gefühl, dass ihre Erwartungen und Hoffnungen nicht erfüllt wurden und dass sich diejenigen, die an der Spitze der Einkommensverteilung stehen, die meisten Gewinne gesichert haben. Erschwerend kommt hinzu, dass durch das Ende des langen Rohstoff-Superzyklus vor der Corona-Krise, der die Exporte der Länder mit mittlerem Einkommen angekurbelt hatte, eine Trendwende bei den steigenden Lebensstandards drohte. Junge Menschen befürchteten, dort zu enden, wo ihre Eltern vor einer Generation begonnen hatten. Als die Pandemie ausbrach, reagierten die Regierungen der Länder mit mittlerem Einkommen mit Lockdowns und Konjunkturpaketen. Doch die Wirksamkeit dieser Maßnahmen war durch die hohe Bevölkerungsdichte in den Städten, eine große Schattenwirtschaft, in der menschliche Kontakte schwer vermeidbar sind und finanzielle Zwänge, die viel maßgeblicher sind als in der reichen Welt, begrenzt. In Kolumbien etwa wird das BIP in diesem Jahr um rund 7% und damit um so viel wie nie zuvor schrumpfen. Der durch die Pandemie verursachte Verlust von Arbeitsplätzen und Einkommen hat den Anteil der Bevölkerung, der unter der Armutsgrenze lebt, bereits von 27% Ende 2019 auf schätzungsweise 38% im Mai steigen lassen, obwohl die Regierung Soforthilfen bereitstellt.