Současná ekonomika rozhodně ne. V padesátých až sedmdesátých letech Uruguay opravdu trpěla krutou stagnací, jíž zapříčinil přebujelý protekcionismus, neodpovědné zacházení se státními penězi a přísná devizová kontrola. To vše je dnes už za námi. Podpora levice se ovšem drasticky zvýšila v době, kdy se ekonomický růst pohybuje kolem 3 % ročně v reálných hodnotách, kdy systém rozdělování státních dotací je nejspravedlivější v celé latinské Americe a kdy vláda každoročně vydává nemalé finanční prostředky na sociální účely. Uruguay přesto svírá všudypřítomný pocit neklidu, který vládu a občany nutí k tomu, aby v systému hledali chyby a snažili se o jejich nápravu. Ironií tohoto usilování je však to, že místo politiky, jež by místní hospodářství povzbudila a dala mu nový impuls, voliči raději volí politiku včerejší, která jejich očekávání nikdy nesplnila.
Sicher nicht die momentane Wirtschaftslage. Uruguay hatte von Mitte der 50-er bis zu den 70-er Jahren unter einer schwerwiegenden Stagnation zu leiden, die durch grassierenden Protektionismus, einer unverantwortlichen öffentlichen Finanzlage und starre Wechselkurs-Kontrollen hervorgerufen worden war. All dies ist lange her. Linke Unterstützung begann zu einer Zeit, als das Wachstum durchschnittlich 3% im Jahr betrug, und ist verbunden mit einer höchst egalitären Einkommensverteilung in Lateinamerika sowie mit relativ hohen Regierungsausgaben für soziale Angelegenheiten. Trotzdem ist Uruguay von einem weitverbreiteten Dilemma befangen, das die Menschen nach systemischen Veränderungen rufen läßt. Die Ironie dieser Sehnsucht nach Erneuerung liegt darin, daß die Wähler wegen fehlender ermutigender Politik, die die Wirtschaft endlich ins Rollen bringen würde, und daraus resultierender Unzufriedenheit nun wieder zu der schon versuchten und misslungenen Politik der Vergangenheit treibt.