V roce 2000, kdy porazil Miloševiče, i teď se pro něj mnoho voličů rozhodlo jaksi samo sebou. Přestože Koštinuca neobětuje základní morální principy honbě za mocí, není už to ten nenáročný právník, kterým byl kdysi. Do své strany cpe tuctové lidi, vybírá si většinou špatné poradce a nenaslouchá těm několika málo dobrým. Je možné, že za jeho výzorem pravicového demokrata se skrývá reakcionář, který by v Srbsku nejraději vzkřísil předválečnou monarchii a hlavní roli v politickém i společenském životě by svěřil ortodoxní církvi. Někde uvnitř Koštunici - stejně jako uvnitř celé srbské společnosti - totiž doutná příkrý rozpor: nesplnitelný sen zkombinovat liberální evropské politické instituce s autoritářskými srbskými politickými tradicemi. Nemělo by se zapomínat na to, že Koštunica podporoval boj Srbů v Chorvatsku, Bosně a Kosovu a že je stoupencem růžového vypodobňování srbské historie. Sídlem skutečné politické moci v Srbsku je však parlament.
Viele Leute stimmten eher automatisch für ihn, dieses Mal und schon damals, als er Milosevic im Jahr 2000 besiegte. Obwohl er keine wichtigeren moralischen Prinzipien der Macht geopfert hat, ist Kostunica nicht der unbescholtene Rechtsanwalt, der er einst war. Er sammelt in seine Partei meistens mittelmäßige Figuren, wählt zumeist schlechte Berater und hört nicht auf die wenigen guten. Es ist möglich, daß sich hinter seinem Bild vom Mitte-Rechts-Demokraten ein Reaktionär verbirgt, der am liebsten in Serbien wieder wie vor dem Zweiten Weltkrieg eine Monarchie einrichten und der Orthodoxen Kirche im politischen und gesellschaftlichen Leben eine größere Rolle einräumen möchte. Im Kern steckt in Kostunica wie in der Serbischen Gesellschaft ganz tief innen ein Widerspruch, nämlich der unerfüllbare Traum, die liberalen, europäischen, politischen Institutionen mit den autoritären, serbischen, politischen Traditionen verbinden zu können. Man sollte nicht vergessen, dass Kostunica den Kampf der Serben in Kroatien, Bosnien und im Kosovo unterstützt hat und er sich an ein rosarotes Bild von der serbischen Geschichte klammert. Doch ist das Parlament der eigentliche Sitz der politischen Macht.