Někdy sněží až do května, ale léto nakonec vždy přijde." Čtrnáct minut není dost času na to, abych vzdala hold všem těm hodným a šlechetným lidem, kteří se mnou a pro mě bojovali a kteří čekali, až mě budou moct přivítat zpátky z toho mučivého osamělého místa. Společně vybudovali tvrz z odvahy, kreativity, integrity a neotřesitelné víry, že se moje roztříštěné já zase zahojí. Říkávala jsem, že mě tito lidé zachránili, ale pokud vím, udělali něco mnohem důležitějšího, protože mi dali sílu zachránit sebe sama. A zejména mi pomohli pochopit něco, co jsem vždycky tušila: mé hlasy představovaly určitou odpověď na traumatické životní události, zejména z dětství, takže nebyly mými nepřáteli, ale určitým druhem pohledu do řešitelných emočních problémů.
Wissen Sie, manchmal schneit es noch im Mai, aber der Sommer kommt letztendlich immer." 14 Minuten sind nicht genug Zeit, um alle die guten und großzügigen Menschen zu nennen, die mit mir oder für mich gekämpft haben und mich erwarteten, wenn ich von diesem quälenden, einsamen Platz zurückkam. Aber zusammen formten sie eine Mischung aus Mut, Kreativität, Integrität und einem unerschütterlichem Glauben, sodass mein zerbrochenes Selbst wieder geheilt werden konnte. Ich sagte immer, dass diese Menschen mich gerettet haben, aber jetzt weiß ich, dass sie etwas viel Wichtigeres getan haben als sie mich dazu befähigten, mich selbst zu retten, und, ganz entscheidend, halfen sie mir etwas zu verstehen, das ich immer vermutet hatte, nämlich dass meine Stimmen eine sinnvolle Reaktion auf traumatische Lebensereignisse, besonders Kindheitserlebnisse, waren, und daher nicht meine Feinde, sondern eine Erkenntnisquelle für unlösbare emotionale Probleme waren.