Zabývá se vznikem tří kategorií politických institucí – státu, právního řádu a zodpovědné vlády, přičemž dvě posledně jmenované působí jako mantinely státu bránící jeho despotické proměně. Fukuyama tvrdí, že zhoubou právního řádu a zodpovědné vlády je patrimonialismus, definovaný jako přirozený lidský sklon upřednostňovat příbuzné a přátele. Avšak třebaže patrimonialismus může být hlavní překážkou na cestě zemí k demokracii středních tříd (a klíčovou příčinou křehkosti autokratických států), může být také obecnějším rysem všech politických a ekonomických systémů. Svědčí o tom debata, jestli se vlády ve vyspělých ekonomikách staly kořistí finančních zájmových skupin – otázku nadnesla Gillian Tettová v nedávném přehledovém článku v časopise Foreign Affairs. „Měly by vlády přitáhnout finančnictví otěže, aby rozdrtily elitu,“ ptá se, „anebo by se prostě měly smířit s příjmovými rozdíly a finančními úsporami jako s nevyhnutelnou cenou za dynamické společnosti?“ Nejde o banální otázku, vzhledem k podílu nepolevující nerovnosti na sílícím společenském neklidu či dokonce revoluci po celém světě. Ostatně je vážně s podivem, že protesty jako „Occupy Wall Street“ dosáhly tak malé změny, což naznačuje, že jakmile instituce vzniknou, „zabetonují“ se a brání status quo. To je pro historii růstu Asie obzvlášť významné. Bývalé britské kolonie jako Indie a Malajsie zdědily společné právní a institucionální brzdy a rovnováhy, ale některé z nich dnes sužuje úpadek institucí, sílící korupce a plíživý patrimonialismus.
Er untersucht die Entstehung von drei Kategorien politischer Institutionen – Staat, Rechtsstaatlichkeit und rechenschaftspflichtige Regierung, wobei die beiden letztgenannten Beschränkungen des Staates sind, die ihn daran hindern Willkür walten zu lassen. Fukuyama behauptet, dass Patrimonialismus – definiert als natürliche Neigung des Menschen, Familie und Freunde zu begünstigen – der Fluch der Rechtsstaatlichkeit und der rechenschaftspflichtigen Regierungsverantwortung ist. Patrimonialismus mag durchaus die größte Hürde für Länder auf ihrem Weg hin zu einer Demokratie der Mittelschicht sein – und ein zentraler Grund für die Fragilität autokratischer Staaten – könnte aber auch ein allgemeineres Merkmal aller politischen und ökonomischen Systeme darstellen. Nehmen wir die aktuelle Debatte, ob Regierungen in Industrieländern von finanziellen Interessen gekapert worden sind – eine Frage, die Gillian Tett unlängst in einem Übersichtsartikel in der Fachzeitschrift für US-amerikanische Außenpolitik Foreign Affairs aufgeworfen hat. „Sollten Regierungen die Finanzwirtschaft zügeln, um die Elite zu zerschlagen“, so ihre Frage, „oder sollten sie Einkommensunterschiede und Sparvermögen einfach als unvermeidlichen Preis dynamischer Gesellschaften akzeptieren?“ Angesichts der Rolle, die die unverminderte Ungleichheit bei zunehmenden sozialen Unruhen und sogar Revolutionen auf aller Welt spielt, ist diese Frage nicht unerheblich. Die wirkliche Überraschung ist, dass Proteste wie etwa „Occupy Wall Street“ so wenig Veränderung bewirkt haben, was darauf schließen lässt, dass Institutionen, wenn sie erst einmal etabliert sind, beharrlich an der Beibehaltung des Status quo festhalten. Das ist insbesondere für die Wachstumsgeschichte Asiens von Bedeutung. Ehemalige britische Kolonien wie Indien und Malaysia haben das Common Law als Rechtssystem und die gegenseitige Kontrolle (checks and balances) geerbt, doch einige sind mit institutionellem Verfall, wachsender Korruption und schleichendem Patrimonialismus konfrontiert.