Co to v zásadě znamená, lze ve stručnosti vyjádřit takto: EU potřebuje společnou zahraniční politiku. Je to jedna část evropské ústavy, kterou je naléhavě potřeba zachránit. Absence institucionálních reforem by současně neměla sloužit jako záminka k nečinnosti. EU již dnes disponuje bohatými prostředky, aby byl její vliv na světové dění patrný: Tam, kde Evropa prosazovala společnou politiku – například v otázce Íránu –, se jí podařilo přesvědčit ostatní včetně USA ke změně dlouhodobě zaujímaných stanovisek. Až příliš často se však EU nedaří svůj potenciál využít. Evropa například dosáhla jen malého pokroku při formulaci společné energetické politiky a dopouští její stále větší závislost na Rusku, které neváhá této výhodné pozice využívat. Stejně tak se EU nepodařilo poskytnout dostatečnou podporu Gruzii nebo uvalit náležité sankce na Uzbekistán za loňský masakr v Andižanu.
Was dies prinzipiell bedeutet, lässt sich kurz gefasst so ausdrücken: Die EU braucht eine gemeinsame Außenpolitik. Dies ist der einzige Teil der europäischen Verfassung, den es dringend zu retten gilt. Zugleich darf das Ausbleiben institutioneller Reformen nicht als Vorwand für Untätigkeit dienen. Die EU besitzt bereits jetzt ausreichende Ressourcen, um auf der Weltbühne Einfluss auszuüben: Dort, wo Europa eine gemeinsame Politik verfolgt hat – wie etwa im Falle des Iran –, ist es ihm gelungen, andere, einschließlich der USA, dazu zu bringen, langjährige Positionen aufzugeben. Aber allzu oft versäumt es die EU, ihrem Potenzial gerecht zu werden. So hat Europa beispielsweise kaum Fortschritte bei der Formulierung einer gemeinsamen Energiepolitik gemacht und ist daher zunehmend auf Russland angewiesen, das seine Verhandlungsposition ohne zu zögern ausgenutzt hat. In gleicher Weise hat es die EU versäumt, Georgia angemessen zu unterstützen oder nach dem Massaker des vergangenen Jahres in Andijon angemessene Sanktionen gegen Usbekistan zu verhängen.