Když však takové reformy vyžadují oběti na straně obyčejných občanů a prospěch z nich mají nejprivilegovanější sociální skupiny, nevyhnutelně následují politický pat a nestabilita. Akademici, regulátoři, ekonomové i finanční instituce v posledních dvou letech bez výjimky spojují sekulární stagnaci poptávky s vyšší nerovností příjmů. Je paradoxem, že v době, kdy se mnozí lidé v rozvojovém světě stávají příslušníky vznikající střední vrstvy nebo o to usilují, začíná se bohatství ve velké části rozvinutého světa koncentrovat na špičce. Nerovnost příjmů v rozvíjejících se i vyspělých ekonomikách se zvýšila v rámci generací i mezi nimi. Australské odmítnutí diskutovat v Brisbane o začleňujícím růstu možná potěší plutokraty, jako je Murdoch, avšak diskuse o neregulovaných trzích, nižších daních a odstranění sociálních záchranných sítí silně naznačuje, že summit nenabídne žádnou podstatnou politiku zaměřenou na snížení nerovnosti. V době, kdy do setkání v Brisbane zbývá jen několik dní, tak skupina G-20 ignoruje hlavní dlouhodobé hrozby globální ekonomiky. Jak počátkem letošního roku poznamenal guvernér Bank of England Mark Carney (který Murdochovu přednášku, předpokládám, také slyšel): „Nekontrolovaný tržní fundamentalismus může pohltit sociální kapitál nezbytný pro dlouhodobou dynamiku samotného kapitalismu.“ Výkonná ředitelka MMF Christine Lagardeová to nedávno vyjádřila ještě lapidárněji, když poznamenala, že nejbohatších 85 lidí světa kontroluje větší bohatství než 3,5 miliardy nejchudších a že tato úroveň nerovnosti vrhá na globální ekonomiku temný stín. Nerovnost není okrajové téma.
Wenn man mit derartigen Reformen allerdings von den gewöhnlichen Bürgern Opfer fordert und die privilegiertesten Gruppen der Gesellschaft von diesen Reformen profitieren, sind politischer Stillstand und Instabilität unweigerlich die Folge. In den letzten zwei Jahren stellten Wissenschaftler, Regulierungsbehörden, Ökonomen und Finanzinstitutionen einen Zusammenhang zwischen säkularer Nachfragestagnation und größerer Einkommensungleichheit fest. Die Ironie dabei: Zu einem Zeitpunkt, da viele Menschen in den Entwicklungsländern in die Mittelschicht aufsteigen oder dies anstreben, beginnt sich der Wohlstand in weiten Teilen der Industrieländer auf die obersten Bevölkerungsschichten zu konzentrieren. Sowohl in den Schwellenländern als auch in den Industrieländern verschärfte sich die Ungleichheit innerhalb der Generationen und auch zwischen den Generationen. Australiens Weigerung, in Brisbane über inklusives Wachstum zu diskutieren, mag vielleicht Plutokraten wie Murdoch gefallen, aber die Rede von unregulierten Märkten, niedrigeren Steuern und der Beseitigung sozialer Sicherheitsnetze deuten stark darauf hin, dass der Gipfel keine wesentlichen Maßnahmen zur Senkung der Ungleichheit bieten wird. Lediglich wenige Tage vor der Zusammenkunft in Brisbane übersehen die G-20 die wichtigsten langfristigen Bedrohungen für die Weltwirtschaft. Wie der Gouverneur der Bank of England, Mark Carney (der, wie ich meine, Murdochs Belehrungen ebenfalls hörte) Anfang dieses Jahres bemerkte: „[U]nkontrollierter Marktfundamentalismus kann das für die langfristige Dynamik des Kapitalismus wesentliche soziale Kapital verschlingen.“ IWF-Chefin Christine Lagarde formulierte es kürzlich drastischer, wobei sie anmerkte, dass die 85 reichsten Menschen der Welt mehr Reichtum kontrollieren als die 3,5 Milliarden ärmsten Menschen zusammen. Dieses Ausmaß an Ungleichheit werfe einen dunklen Schatten auf die Weltwirtschaft. Ungleichheit ist kein Randthema.