Tito pragmatikové vyzdvihují rostoucí počet výzev zvnějšku – na Balkáně, Středním Východě, Africe a mnohde jinde –, které si žádají soustředěnou odezvu. Třetí argument, který zastávají někteří francouzští gaullisté a mnozí levicoví sympatizanti v EU, tvrdí, že Evropa potřebuje společnou zahraniční a obrannou politiku, aby mohla čelit americké hegemonii. Tento protiamerický postoj však není příliš rozšířen. Zastánci společné komunitární zahraniční a obranné politiky jsou pro Evropu schopnou postarat se o vlastní bezpečnost, která bude lepším partnerem pro Spojené státy. Nyní roste zmatek i pochyby, obzvláště s ohledem na vágnost možného využití sil rychlého nasazení, které představují klíčový bod vývoje těchto politik. Říká se, se síly rychlého nasazení by měly být způsobilé vyplnit takzvané „petersberské“ úlohy. Přitom právě „mírotvornou“ úlohou, jež je jednou z nich, může být cokoli od operace Alba z roku 1997, kdy se evropské ozbrojené sbory celkem o šesti tisících mužích vydaly z Itálie do Albánie, aby tam potlačily anarchii, až po útok na sierraleonské rebely, kteří vzdorovali mírovým jednotkám OSN nebo konflikt typu války v Perském zálivu. Poněvadž všechny vlády zemí EU vědí, že v dohledné době bude Evropa schopna provádět jen skromné vojenské operace, není žádná zvláštní potřeba definovat, jak by jednotky rychlého nasazení měly vypadat.
Diese Pragmatiker heben die wachsende Anzahl externer Herausforderungen – wie sie beispielsweise durch den Balkan, den Mittleren Osten, Afrika usw. bestehen – hervor, die ein gemeinschaftliches Handeln notwendig machen. Ein drittes Argument, das von einigen französischen Gaullisten und zahlreichen EU-Linken ins Feld geführt wird, lautet dahingehend, dass Europa eine gemeinsame Außen- und Verteidigungspolitik braucht, um der US-amerikanischen Hegemonie widerstehen zu können. Diese anti-amerikanische Sichtweise ist jedoch nicht weit verbreitet. Die Verfechter einer gemeinsamen Außen- und Verteidigungspolitik für die gesamte EU sehen vielmehr in einem Europa, dass dazu in der Lage ist, seine eigene Verteidigung zu gewährleisten, einen besseren Partner auch für die USA. Doch hinsichtlich des unbestimmten anzunehmenden Einsatzes der schnellen Eingreiftruppen, der einen Meilenstein bei der Verwirklichung dieser gemeinsamen Politik darstellt, kommen gegenwärtig zunehmend Verwirrung und Zweifel auf. Die schnellen Eingreiftruppen, so wird behauptet, sollten dazu in der Lage sein, die so genannten „Petersberg“-Aufgaben zu erfüllen. Nur kann der Begriff „friedensschaffende Maßnahmen“ (eine der Aufgaben) alles umfassen: angefangen mit der Operation Alba – für die Italien im Jahr 1997 eine 6000 Mann starke europäische Truppe nach Albanien geführt hat, um die dort herrschende Anarchie zu bekämpfen – über einen Angriff auf die den UN-Friedenstruppen Widerstand leistenden Rebellen in Sierra Leone, bis hin zu einem Konflikt vom Typ des Golfkrieges. Da alle EU-Regierungen wissen, dass Europa in absehbarer Zukunft nur dazu in der Lage sein wird, bescheidene Militäroperationen durchzuführen, hat es keinen großen Wert, bereits jetzt darüber zu befinden, wie die schnellen Eingreiftruppen verwendet werden könnten.