Do té doby centrální vlá­da přidělovala hrabstvím a obcím prostředky určené výlučně na primární a sekundární vzdělávání. Ten­to systém byl nahrazen systémem globálních sub­vencí, v jehož rámci dostávají všechny zmíněné úřa­dy jednorázový příděl, představující veškeré sub­vence poskytované ústřední vládou na školství, kul­turu a zdravotní služby. Ředitel každé školy vykonává správní i pedagogic­ké činnosti. Každý učitel si však může zvolit takové metody práce, které jsou pro jeho třídu nejvhodněj­ší. Učitelé velmi často spolupracují. Tuto spoluprá­ci zčásti posiluje pravidelné svolávání plánovacích porad, na kterých se setkávají učitelé celé školy nebo několika škol a diskutují o otázkách společného zá­jmu, často pedagogických. Pokud se jedná o peda­gogické materiály, je třeba rozlišovat mezi učebni­cemi a jinými materiály. Učebnice schvaluje pří­slušný úřad. Doplňkové materiály lze naproti tomu používat volně, bez jakéhokoli oficiálního schválení.
Norwegen hat im Vergleich zu anderen Ländern nur wenige Privatschulen (etwa 5 % im Primar- und im Sekundarbereich I und II). Sie werden als ergänzen de Bildungseinrichtungen betrachtet und nicht als Konkurrenz zum öffentlichen Schulsystem. Privatschulen können Schulgeld erheben, werden aber gewöhnlich auch aus öffentlichen Mitteln finanziert. 1985 ist das Gesetz über die staatliche Bezuschussung von Privatschulen in Kraft getreten. Die Einrichtungen der Kommunen und Provinzen werden aus verschiedenen Einnahmequellen finanziert. Die wichtigsten Finanzierungsquellen sind Steuern (ca. 50 %); Mittelübertragung der Zentral regierung (ca. 40 %) sowie Gebühren und Abgaben (ca. 10 %). Die Kommunen und Provinzen haben nun ein höheres Maß an Autonomie, und die wirtschaft liche Planung wird ihnen erleichtert.