V situaci, kdy vědci nemohou přímo porovnat výsledky, používají řadu různých strategií, aby stanovili dopad inflačního cílení, a obvykle zjišťují, že je značný (ačkoliv tento efekt se stává malým nebo i nulovým, pokud se zohlední výchozí body států). Například případová studie Velké Británie pro roky 1997-2007 – což bylo období charakterizované plnými inflačními cíli a nezávislou politikou Bank of England (BoE) – naznačuje výrazné zlepšení oproti špatnému výchozímu bodu. Ruku v ruce s důrazem na cenovou stabilitu šly relativně nízká inflace (ve srovnání s minulostí i s jinými velkými ekonomikami), silný růst a malá volatilita výkonu. Ve stejném období však Velká Británie zažívala také trvalé vychylování směnného kurzu, které Výbor pro měnovou politiku BoE nebyl ochoten či schopen v rámci stávajícího mandátu řešit. Výbor také nedokázal reagovat na kteroukoliv ze tří vln rychlého růstu cen nemovitostí, jež předcházely finanční krizi, poněvadž tvrdil, že mají strukturální povahu – konkrétně že je způsobil pokles inflace a úrokových sazeb od 80. let –, takže monetární reakce není vhodná.
Da sie die Ergebnisse nicht direkt vergleichen konnten, haben Forscher eine Reihe von Strategien angewandt, um den Effekt der Inflationssteuerung zu messen. Dabei stellten sie in der Regel fest, dass sie erhebliche Auswirkungen hatte (obwohl der Effekt gering oder sogar null ist, wenn die Ausgangssituationen der Länder berücksichtigt werden). So zeigt beispielsweise eine Fallstudie aus dem Vereinigten Königreich zwischen 1997 und 2007 – einem Zeitraum mit vielen Inflationszielen und politischer Unabhängigkeit der Bank of England (BoE) – eine beträchtliche Verbesserung gegenüber einer schwachen Ausgangssituation. Neben der Preisstabilität wurde auch auf eine relativ niedrige Inflation (verglichen mit der Vergangenheit und mit anderen großen Wirtschaftsnationen), starkes Wachstum und geringe Produktionsschwankungen geachtet. In dieser Zeit verzeichnete das Vereinigte Königreich jedoch auch anhaltende Wechselkursverzerrungen, die der Ausschuss für Geldpolitik der BoE innerhalb seines existierenden Mandats nicht angehen wollte oder konnte. Ebenso versäumte es der Ausschuss, auf eine der drei Phasen mit schnellem Anstieg der Immobilienpreise zu reagieren, die der Finanzkrise vorausgingen. Er argumentierte, dass sie struktureller Natur seien und durch die abnehmende Inflation und sinkenden Zinssätze seit den 1980ern verursacht wurden – daher sei eine geldpolitische Reaktion nicht geeignet.