Zaměření úlev na lidi s nedostatkem likvidity, zejména na nezaměstnané, je o něco málo efektivnější a také humánnější. Podle některých lidí představují výdaje do infrastruktury velký keynesiánský „multiplikátor“, tedy růst příjmů převyšující počáteční výdaje (odhady hovoří až o jedenapůlnásobku počátečního zvýšení výdajů). Výdaje do infrastruktury jsou však obvykle pomalé – a téměř vždy je silně motivují úzkoprsé politické ohledy. Ani intenzivní stimulace infrastruktury v objemu 15-20 bilionů jenů ročně nezabránila v Japonsku „ztracené dekádě“. Stejně tak neukončily americké vládní výdaje velkou hospodářskou krizi (v roce 1939, deset let po nástupu deprese, přesahovala nezaměstnanost stále 15%).
Maßnahmen, die speziell auf Menschen mit geringer Zahlungsfähigkeit abzielen, insbesondere auf Arbeitslose, sind etwas wirksamer und auch humaner. Einige behaupten, dass Infrastrukturausgaben einen großen keynesianischen „Multiplikator“ schaffen, d. h. eine größere Steigerung der Einkommen als die anfänglichen Ausgaben (Schätzungen gehen bis zu einer 1,5fachen Steigerung der anfänglichen Ausgaben). Doch sind Infrastrukturausgaben in der Regel langsam – und fast immer stark von engstirnigen politischen Überlegungen angetrieben. Japans jährliches infrastrukturintensives Konjunkturprogramm von 15-20 Billionen Yen hat sein verlorenes Jahrzehnt nicht verhindert. Auch haben die Ausgaben der amerikanischen Regierung die Große Depression nicht beendet (die Arbeitslosigkeit lag 1939, zehn Jahre nach dem Anfang der Depression, immer noch über 15 %).