Jistě, řada hranic vytyčených Sykesem a Picotem byla odrazem dohod upečených v Evropě, nikoliv místní demografické či historické reality. V tom však Blízký východ rozhodně není výjimečný: většina hranic po celém světě vznikla nikoliv v důsledku prozíravého plánování či rozhodnutí obyvatel, ale spíše kombinací násilí, ambicí, zeměpisných podmínek a náhody. Nepříjemná realita je taková, že Blízký východ dnes vypadá, jak vypadá, protože jeho obyvatelé a vedoucí představitelé odvádějí velmi špatnou práci při jeho utváření. Sykesovi s Picotem nelze vyčítat všudypřítomnou absenci tolerance a politické svobody v regionu, nekvalitní školy či nespravedlivé zacházení s dívkami a ženami. Jiné kouty světa (včetně těch, které nedisponují obrovskými zásobami ropy a plynu) vyšly z éry kolonialismu v mnohem lepším stavu. Faktory, jež se podepsaly na četných blízkovýchodních selháních – dějiny, kultura, náboženství a skladba osobností –, si zasluhují seriózní rozbor. Letošní výročí však vyvolává naléhavější otázku, která nesouvisí ani tak s historickou analýzou, jako spíše se současnou politikou.
Natürlich spiegelten viele der Grenzen des Sykes-Picot-Abkommens in Europa getroffene Absprachen wider und nicht die demographischen oder historischen Realitäten vor Ort. Aber damit steht der Mittlere Osten nicht gerade allein: Die meisten Grenzen auf der Welt beruhen weniger auf einer durchdachten Absicht oder einer Bevölkerungsentscheidung als auf einer Mischung aus Gewalt, Ehrgeiz, Geographie und Zufall. Die unangenehme Wahrheit ist, dass der Mittlere Osten von heute ist, wie er ist, weil seine Bevölkerungen und Führungen eine derart schlechte Arbeit bei seiner Gestaltung geleistet haben. Man kann Sykes und Picot nicht verantwortlich machen für den allgegenwärtigen Mangel an Toleranz und politischer Freiheit, die schlechten Schulen oder die unfaire Behandlung von Frauen und Mädchen. Andere Teile der Welt (darunter auch solche ohne riesige Öl- und Gasreserven) sind aus dem Kolonialismus in erheblich besserer Verfassung hervorgegangen. Die Faktoren, auf denen die Bilanz des Versagens im Mittleren Osten beruht – seine Geschichte, Kultur, Religion und Persönlichkeiten – sind einer ernsthaften Untersuchung wert. Doch die drängendere Frage, die dieser Jahrestag aufwirft, hat weniger mit historischer Analyse zu tun als mit aktueller Politik.