Nicméně, HDP zůstává zdaleka nejdominantnější mírou ekonomické prosperity, odrážející posedlost univerzalitou, která doprovázela rozmach kapitalismu ve světě. Komplexní, diferencované a kvalitativní zobrazování, které reflektuje lokální specifika, zkrátka není tak atraktivní jako lineární, jednotící, a kvantitativní vysvětlení. Když přijde na klimatickou změnu, tak jsou tyto preference převedeny na prostomyslnou podporu řešení, která jen nepatrně snižují “čisté“ uhlíkové emise – těch řešení, která mohou zdržovat širší ekonomickou transformaci či podrývat schopnost komunit definovat specifické problémy a vyvinout vhodná řešení. Tento přístup se dá vysledovat zpět do roku 1992, kdy se konal v Rio de Janeiru Earth Summit, kde se klimatická politika vydala na kamenitou a násilnou cestu zapomenutých alternativ. V průběhu posledního čtvrt století byly učiněny minimálně tři zlomové chyby. První bylo to, že vlády představili výpočty jednotek CO2e ke kvantifikaci efektů různorodých skleníkových plynů v odpovídajícím způsobu – například oxidu uhličitého, metanu či oxidu dusičitého. Rozdíly mezi těmito plyny – s ohledem na jejich oteplující potenciál, jak dlouho zůstávají v atmosféře, kde se objevují a jak na sebe vzájemně působí s lokálními ekosystémy a ekonomikami – jsou hluboké.
Trotzdem bleibt das BIP die vorherrschende Kennzahl für wirtschaftlichen Wohlstand, was auf genau der Besessenheit mit Allgemeingültigkeit beruht, die die Ausbreitung des Kapitalismus in der Welt begleitete. Komplexe, nuancierte, qualitativ bestimmte Vorstellungen, die lokale Besonderheiten widerspiegeln, sind einfach weniger attraktiv als lineare, allumfassende quantitative Erklärungen. Was den Klimawandel angeht, so führt diese menschliche Neigung zur Konzentration auf Lösungen, die die „Netto“-Kohlenstoffemissionen geringfügig verringern, dabei jedoch umfassendere wirtschaftliche Veränderungen verhindern können oder die Fähigkeit von Gemeinschaften untergraben können, konkrete Probleme zu definieren und passende Lösungen dafür zu entwickeln. Dieser Ansatz lässt sich zum Erdgipfel in Rio de Janeiro 1992 zurückverfolgen, wo die Klimapolitik einen steinigen und brutalen Weg vergessener Alternativen einschlug. Im Verlaufe des letzten Vierteljahrhunderts wurden dabei mindestens drei entscheidende Fehler gemacht. Zunächst einmal führten die Regierungen die Berechnungseinheit CO2e ein, um die Auswirkungen unterschiedlicher Treibhausgase wie CO2, Methan und Stickoxid in einheitlicher Weise zu quantifizieren. Die Unterschiede zwischen diesen Gasen – in Bezug auf ihr Erwärmungspotenzial, ihre Verweildauer in der Atmosphäre, ihr Auftreten und ihre Wechselwirkung mit lokalen Ökosystemen und lokalen Wirtschaften – sind enorm.