K tomu, aby nastala mobilizace, je samozřejmě zapotřebí víc než jen společná identita. Lidé obecně reagují pouze tehdy, pokud už cítí nějaké křivdy – zejména pokud mají pocit, že jejich skupina čelí diskriminaci v přístupu ke zdrojům a pracovním místům. V tomto smyslu je zaměstnanost důležitá, ale nezáleží ani tak na absolutní úrovni zaměstnanosti jako spíše na rozprostření kvalitních pracovních míst mezi náboženskými či etnickými skupinami. Jinými slovy platí, že pouhé vytvoření většího počtu pracovních míst bez ohledu na jejich alokaci ještě nemusí uvolnit napětí; pokud nerovnováhy přetrvávají, může tvorba pracovních míst situaci ještě zhoršit. Přesto postkonfliktní politika zaměstnanosti téměř vždy zanedbává takzvané „horizontální nerovnosti“.
Natürlich ist mehr als eine gemeinsame Identität notwendig, damit eine Mobilisierung stattfindet. Die Menschen reagieren darauf in der Regel nur, wenn sie bereits Leid erfahren haben, besonders, wenn sie das Gefühl haben, ihre Gruppe wird beim Zugang zu Ressourcen und Arbeitsplätzen diskriminiert. In diesem Sinn ist Beschäftigung relevant, aber das entscheidende Kriterium ist nicht die allgemeine Arbeitslosenquote sondern die Verteilung von guten Arbeitsplätzen auf religiöse oder ethnische Gruppen. Mit anderen Worten, einfach nur Arbeitsplätze zu schaffen, ohne deren Verteilung zu berücksichtigen, wird Spannungen nicht unbedingt abbauen. Wenn eine Ungleichheit vorliegt, kann die Schaffung von Arbeitsplätzen die Lage sogar noch verschlimmern. Und dennoch ignorieren Beschäftigungsprogramme nach Konflikten fast immer die so genannten „horizontalen Ungleichheiten”.