O otázce, kterou jsem Haldaneovi položila, stále přemítám, protože eventualita takto protichůdných politických imperativů se zdá nevyhnutelná – dnes víc než kdy dřív. Minulá dekáda – až do krachu Lehman Brothers v září 2008 – byla známa jako Velké zklidnění, období nízké inflace a silného růstu, které odráželo významné nové posuny ve vývoji, například globální integraci rozvíjejících se trhů a zavedení režimů cílování inflace centrálními bankami během 90. let. Ve Velké Británii získala centrální banka v roce 1997 nezávislost a byl jí stanoven cíl ve výši 2 % roční inflace. Vysvětlením nízkých úrokových sazeb podporujících růst byla v první dekádě současného století stabilita cen. Znamenalo to ale také, že úvěrový boom mezinárodních rozměrů nebyl pod dohledem, což vyústilo v nejohromnější propad moderních dob, včetně bezmála kolapsu bankovní soustavy.
Ich denke immer noch über die Frage an Haldane nach, denn die Möglichkeit solch gegensätzlicher politischer Grundsätze scheint unvermeidlich zu sein – heute mehr denn je. Das letzte Jahrzehnt – vor dem Zusammenbruch von Lehman Brothers im September 2008 – war als “Große Mäßigung” bekannt, ein Zeitraum niedriger Inflation und starken Wachstums, der von neuen Entwicklungen wie der globalen Integration der Schwellenländer und der Einführung von Inflationskontrolle durch führende Notenbanken während der 1990er Jahre geprägt war. In Großbritannien erlangte die Bank of England 1997 ihre Unabhängigkeit und setzte ein Ziel von 2% jährlicher Inflation fest. Die stark wachstumsfördernden niedrigen Zinssätze der 2000er Jahre wurden durch die Stabilität der Preise ermöglicht. Dies bedeutete aber auch, dass der internationale Kreditboom nicht überwacht wurde, was zur spektakulärsten Pleite der heutigen Zeit und fast zum Zusammenbruch des Bankensystems führte.