Nakonec se mohou zaměřit i na další země – dokonce i na Japonsko a Spojené státy –, kde se fiskální politika nachází na trvale neudržitelné dráze. Ve většině rozvinutých ekonomik zhoršuje problém fiskální udržitelnosti i stárnoucí populace – což je závažné téma zejména v Evropě a Japonsku –, poněvadž klesající počet obyvatel zvyšuje zatížení nefinancovaných závazků veřejného sektoru, zejména systémů sociálního zabezpečení a zdravotnictví. Z nízkého či záporného populačního růstu vyplývá také nižší potenciální hospodářský růst a tím i horší dynamika dluhu k HDP a stále silnější pochybnosti o udržitelnosti dluhu veřejného sektoru. Dilema tkví v tom, že fiskální konsolidace je sice nezbytná k zabránění neudržitelnému zvyšování úrokového rozpětí u suverénních dluhopisů, avšak krátkodobé účinky zvyšování daní a omezování vládních výdajů mají sklon slábnout. I to komplikuje dynamiku veřejného dluhu a brání obnově jeho trvalé udržitelnosti. Této pasti čelila Argentina v letech 1998-2001, kdy potřebné fiskální smrštění prohloubilo recesi a nakonec vedlo k platební neschopnosti.
Letztlich könnten sie auch auf andere Länder – sogar Japan und die USA – abzielen, wo sich die Haushaltspolitik auf unhaltbaren Abwegen befindet. In den am meisten entwickelten Ökonomien verschärfen alternde Bevölkerungen – besonders gravierend in Europa und Japan – das Problem der haushaltspolitischen Nachhaltigkeit, da sinkende Einwohnerzahlen die Belastung durch ungedeckte öffentliche Verbindlichkeiten, vor allem aus den Sozial- und Krankenversicherungssystemen, noch vergrößern. Ein niedriges oder negatives Bevölkerungswachstum bedeutet auch ein potenziell niedrigeres Wirtschaftswachstum und daher eine schlechtere Schuldendynamik sowie zunehmend intensive Zweifel an der Tragbarkeit der öffentlichen Schuldenlast. Das Dilemma besteht darin, dass eine Haushaltskonsolidierung zwar notwendig ist, um einen unannehmbaren Spread bei Staatsanleihen zu verhindern, die kurzfristigen Folgen von Steuererhöhungen und Kürzungen der Staatsausgaben aber tendenziell kontraktiv wirken. Auch das kompliziert die öffentliche Schuldensituation und verhindert die Wiederherstellung eines akzeptablen Staatsschuldenniveaus. In diese Falle tappte Argentinien in den Jahren 1998-2001, als eine notwendige haushaltspolitische Kontraktion die Rezession verschärfte und schließlich zum Staatsbankrott führte.