Většina centrálních bank má ale své důvody takovou strategii neuplatnit. V prvé řadě nulová inflace a vleklá období deflace – kdy je cíl 0% a inflace se vychýlí pod něj – mohou vést k dluhové deflaci. Pokud vzrostou reálné (inflačně očištěné) hodnoty nominálních dluhů, do úpadku by se mohlo dostat víc dlužníků. Navíc v malých otevřených ekonomikách by 0% cíl mohl posílit měnu a domácím exportérům a sektorům konkurujícím dovozu zvýšit výrobní a mzdové náklady. Až nakonec udeří příští recese, centrální banky ve vyspělých ekonomikách nebudou mít jinou možnost než se znovu ponořit k nulové dolní mezi a současně zvolit jednu ze čtyř nevábných možností. Jejich rozhodnutí budou záviset na tom, jak vyhodnotí rizika nafukování svých bilancí, zatěžování bank a spotřebitelů náklady, usilování o potenciálně nedosažitelné inflační cíle a způsobení újmy tuzemským dlužníkům a výrobcům. Jinými slovy, centrální banky se při nastavování svých politik budou střetat se stejnými dilematy, jaká provázela globální finanční krizi, včetně „otázky,“ zda uskutečňovat nekonvenční měnové politiky. Vzhledem k tomu, že při finančních nesnázích opět nutně dojde na lámání chleba, zdá se, že s nekonvenčními měnovými politikami se neloučíme.
Aber die meisten Zentralbanken haben ihre Gründe dafür, keine solche Strategie zu verfolgen. Erstens könnten lange Deflationszeiträume – in denen das Ziel bei 0% und die reale Inflation noch niedriger liegt – zu einer Schuldendeflation führen. Steigt der (inflationsbereinigte) Realwert nominaler Kredite, könnten mehr Schuldner bankrott gehen. Darüber hinaus könnte ein 0%-Ziel in kleinen, offenen Volkswirtschaften zu einer Stärkung der Währung führen, was für inländische Exporteure und mit Importen konkurrierenden Sektoren höhere Lohn- und Produktionskosten zur Folge hätte. Wenn die nächste Rezession zuschlägt, werden die Zentralbanken in den Industrieländern letztlich keine andere Wahl haben, als sich erneut an die untere Nulllinie zu begeben und sich zwischen vier unattraktiven Möglichkeiten zu entscheiden. Welche Wahl sie treffen, hängt davon ab, ob sie lieber ihre Bilanzen aufblähen, Kosten für Banken und Konsumenten verursachen, schwer erreichbare Inflationsziele einführen oder den Schuldnern und Produzenten im Inland schaden wollen. Mit anderen Worten, die Zentralbanken müssen sich mit denselben politischen Dilemmas wie schon nach der letzten Finanzkrise herumschlagen – darunter mit der „Entscheidung“, ob sie zu unkonventionellen Maßnahmen greifen sollen. Angesichts dessen, dass Finanzen und Wirtschaft irgendwann wieder den Rückwärtsgang einlegen, wird uns die unkonventionelle Geldpolitik wohl auch in Zukunft begleiten.