Vezměme si, jak rychle se kodaňští delegáti odmítli zabývat skandálem, pro který se už vžilo označení „Climategate“ – pobouřením nad zveřejněním tisíců znepokojivých emailů a dalších dokumentů hackersky odcizených z počítačů prestižního britského střediska pro výzkum klimatu. Bylo by chybou se z této šlamastyky nepoučit. Climategate odhalila určitou stránku vědecké obce, kterou většina lidí nikdy nevídá. Hezká podívaná to nebyla. Ukradené emaily nám odhalily skupinu nejvlivnějších světových klimatologů, která se dohadovala, sdílela nápady a konspirovala s cílem prosazovat něco, co ohledně změny klimatu tvoří jakousi partajní linii. Údaje, které nepodporovaly jejich předpoklady ve věci globálního oteplování, se překrucovaly. Experti, kteří nesouhlasili s jejich závěry, se očerňovali jako „idioti“ a „nuly“.
Man denke daran, wie schnell die Delegierten in Kopenhagen den Skandal abtaten, der in der englischsprachigen Welt jetzt als „Climategate“ bekannt ist: den Aufschrei über die Veröffentlichung Tausender beunruhigender E-Mails und anderer Dokumente, die Hacker von den Computern eines renommierten britischen Klimaforschungszentrums entwendeten. Es wäre falsch, nichts aus diesem Schlamassel zu lernen. Climategate offenbarte eine Seite des Wissenschaftsbetriebs, die die meisten Menschen niemals zu sehen bekommen. Es war kein schönes Bild. Die gestohlenen E-Mails zeigten, wie eine Gruppe der einflussreichsten Klimatologen der Welt miteinander stritten, Brainstormings durchführten und gemeinsame Pläne ausheckten, um so etwas wie eine Parteilinie zum Klimawandel durchzusetzen. Daten, die ihre Annahmen über die Erderwärmung nicht stützten, wurden frisiert. Experten, die ihre Schlussfolgerungen nicht teilten, wurden als „Idioten“ und „Müll“ verunglimpft.