Měli bychom my Evropané skutečně tento pokrok ohrožovat tím, že budeme až příliš hlasitě vyslovovat „ne“? EU zoufale potřebuje strategického a diplomatického partnera, jenž dokáže podstatně zvýšit její vliv na Blízkém východě. Evropa také potřebuje dynamiku mladistvého Turecka. Především však potřebuje vyslat islámu poselství usmíření, které by vstup Turecka do unie představoval. Přát si Turecko v unii je pochopitelně akt vůle, nikoliv akt víry, která je v mnoha ohledech kontraintuitivní. Většina Evropanů nevnímá Turecko jako „evropského dalšího“, nýbrž jako „neevropského dalšího“. Dokonce i v Istanbulu, který je ze všech tureckých měst nejvíce ovlivněn Západem, se člověk záhy po sejití z hlavních dopravních tepen ponoří do blízkovýchodní nebo asijské kultury. Izrael v Evropské unii není, ale i jemu hrozí obrovské nebezpečí, že Turecko ztratí.
Sollten wir in Europa diese Fortschritte wirklich gefährden, indem wir ein allzu hörbares „Nein“ verlauten lassen? Die EU braucht unbedingt einen strategischen und diplomatischen Partner, der ihren Einfluss im Nahen Osten bedeutsam verstärken kann. Außerdem braucht Europa die Dynamik einer jugendlichen Türkei. Vor allem braucht es die Botschaft der Versöhnung, die ein EU-Beitritt der Türkei für den Islam darstellen würde. Natürlich ist das Streben nach einer Aufnahme der Türkei ein Willensakt, wenn nicht ein Glaubensakt, der in vielerlei Hinsicht der eigenen Intuition zuwiderläuft. Die meisten Europäer nehmen die Türkei nicht als einen „europäischen Anderen“, sondern als einen „nichteuropäischen Anderen“ wahr. Selbst in Istanbul, der westlichsten aller türkischen Städte scheint man, sobald man die Hauptverkehrsadern verlässt, in eine nahöstliche oder asiatische Kultur einzutauchen. Israel ist zwar nicht in der Europäischen Union, aber es läuft ebenfalls große Gefahr, die Türkei zu verlieren.