Mezi ty, kdo nesli nejtěžší břemeno krize, patřili chudí, poněvadž se propadly mzdy a vyletěla nezaměstnanost. Když se země vzpamatovávaly, mnohé kladly nový důraz na „harmonii“ ve snaze napravit narůstající propast mezi bohatými a chudými, městem a venkovem. Daly větší váhu investicím do lidí a zahájily novátorské iniciativy s cílem zajistit zdravotní péči a přístup k financím většímu počtu svých obyvatel a vytvořit sociální fondy, které by napomohly rozvíjet místní komunity. Ohlédneme-li se za krizí po deseti letech, vidíme zřetelněji, jak chybná byla diagnóza, navrhovaná léčba i prognóza, jež předložily MMF a ministerstvo financí Spojených států. Fundamentálním problémem byla předčasná liberalizace kapitálového trhu.
Die Armen gehörten zu denjenigen, die die größte Last der Krise zu tragen hatten, da die Löhne fielen und die Arbeitslosigkeit in die Höhe schoss. Nach dem Ende der Krise legten viele Länder einen neuen Schwerpunkt auf „Harmonie“ – in dem Bestreben, die wachsende Kluft zwischen Armen und Reichen, städtischem und ländlichem Leben auszugleichen. Sie legten mehr Wert auf Investitionen in Menschen und starteten in diesem Zuge innovative Initiativen, um mehr Bürgern Gesundheitsfürsorge und den Zugang zu Finanzmitteln zu bieten. Auch wurden Sozialfonds geschaffen, um die Gemeinden lokal in ihrer Entwicklung zu unterstützen. Wenn wir nun, ein Jahrzehnt später, auf die Krise zurückblicken, können wir deutlicher erkennen, wie falsch die Diagnosen, Vorschriften und Prognosen des IWF und des Finanzministeriums der Vereinigten Staaten waren. Das grundlegende Problem war die verfrühte Liberalisierung der Kapitalmärkte.