Samozřejmě bychom se měli snažit zajistit, aby se peníze vynaložily co možná nejproduktivněji, avšak lidé a lidské instituce jsou omylné a zajištění, že se peníze vynaloží dobře, je spojeno s určitými náklady. Abychom to vyjádřili v žargonu ekonomů, efektivita vyžaduje položení rovnítka mezi marginálními náklady spojenými s alokací (jak při získávání informací o relativní přínosnosti různých projektů, tak při monitoringu investic) a marginálními přínosy. V kostce řečeno: vynakládat příliš mnoho peněz na prevenci plýtvání je plýtvání. Momentálně se sice pozornost zaměřuje na plýtvání ve veřejném sektoru, avšak to se nedá srovnat s mrháním zdrojů v důsledku špatně fungujícího soukromého finančního sektoru, který již ve Spojených státech dosahuje objemu bilionů dolarů. Podobně i plýtvání v důsledku neúplného využití společenských zdrojů – což je nevyhnutelný důsledek absence takto rychlého a silného stimulu – o řád přesahuje plýtvání ve veřejném sektoru. Pro Američana jsou australské obavy z deficitu a dluhu jistým zdrojem pobavení: jejich deficit vyjádřený jako procento HDP činí necelou polovinu amerického deficitu a jejich hrubý národní dluh je méně než třetinový. Deficitní fetišismus nikdy nemá logiku – státní dluh je pouze jednou stranou účetní bilance dané země. Omezování investic s vysokou návratností (jako jsou školství, infrastruktura a technologie) jen kvůli snížení deficitu je opravdu hloupé, ale v zemi jako Austrálie, kde je dluh tak nízký, je to mimořádně hloupé.
Natürlich sollten wir uns bemühen, zu gewährleisten, dass Geld möglichst produktiv ausgegeben wird. Aber Menschen und menschliche Investitionen sind fehlbar, und es hat auch seinen Preis, sicherzustellen, dass das Geld gut eingesetzt wird. Um es im Jargon der Ökonomen zu sagen: Effizienz erfordert, dass die mit der Zuweisung der Mittel verbundenen Grenzkosten (sowohl was die Beschaffung von Informationen über den relativen Nutzen unterschiedlicher Projekte als auch die Überwachung der Investitionen angeht) mit dem Grenznutzen abgeglichen werden. Oder kurz gesagt: Es ist Verschwendung, zu viel Geld zur Vermeidung von Verschwendung auszugeben. Während im Moment die Verschwendung im öffentlichen Sektor im Blickpunkt steht, verblasst diese im Vergleich zu der aus dem Versagen des privaten Finanzsektors herrührenden Ressourcenverschwendung; in Amerika geht diese bereits in die Billionen. Genauso hätte die Verschwendung, die Ressourcen der Gesellschaft nicht vollständig zum Einsatz zu bringen – was die unweigerliche Folge gewesen wäre, hätte es kein derart schnelles und wirksames Konjunkturpaket gegeben –, jene des öffentlichen Sektors um ein Vielfaches überstiegen. Einen Amerikaner müssen die australischen Sorgen über Defizit und Verschuldung in gewissem Maße belustigen: Das australische Defizit ist, gemessen als Prozentsatz vom BIP, nicht mal halb so hoch wie das amerikanische, und die Staatsschuld ist nicht mal ein Drittel so hoch. Defizitfetischismus macht nie Sinn – die Staatsverschuldung ist nur die eine Seite der Bilanz eines Landes. Ertragreiche Investitionen (etwa in Bildung, Infrastruktur und Technologie) zurückzufahren, nur um das Defizit zu verringern, ist besonders dumm, schon gar im Falle eines Landes wie Australien, dessen Schulden so niedrig sind.