Jsou to pocity, před kterými neutečete, a nejstrašnější na tom je to, že po nějaké době, vás to otupí. Začne vám to připadat normální, a to, čeho se bojíte nejvíc není to utrpení uvnitř. Je to stigma uvnitř ostatních, ta ostuda, ta hanba, ten opovržlivý pohled v očích přítele, šeptání na chodbě, že jste slaboch, jsou to poznámky, které vás vytáčí. A proto ani nevyhledáváte pomoc. Proto to uvnitř dusíte a schováváte.
Die Gefühle, denen man scheinbar nicht entkommen kann. Das Unheimlichste ist, dass man sich nach einer Zeit daran gewöhnt. Es wird zum Alltag. Und die größte Angst ist nicht das Leid in einem selbst, sondern das Stigma in anderen, die Scham, die Peinlichkeit, der missbilligende Blick von einem Freund, das Geflüster auf den Gängen, du seist schwach, die Kommentare, du seist verrückt. Das ist es, was einen davon abhält, Hilfe zu holen. Deswegen behält man es für sich und versteckt es.