Komunismus se zdiskreditoval, katolicismus je na ústupu. Za této situace je pojítko - duševní, psychologické, dokonce i duchovní - mezi půdou a obranou vlasti možná poslední politickou jistotou, kterou Poláci mají. Po roce 1989 Poláci získali svobodu (podobně jako v dalších postkomunistických zemích), ale ztratili národní identitu, jež byla vystavěna na odporu vůči utiskovatelům. Takové sociální cítění můžete odsuzovat, stejně jako já, ale mýtus polského rolníka, jež se na svém malém políčku staví komunistické kolektivizaci, je v zemi hluboce - byť nezaslouženě - zakořeněný. Ve skutečnosti nebyli zemědělci v dobách Solidarity nijak zvlášť aktivní a dnes představují hlavní překážku modernizace. Hrdiny tady už kromě toho nepotřebujeme.
Mit der Diskreditierung des Kommunismus und dem schwindenden Einfluss des Katholizismus scheint die mentale, psychologische und bisweilen sogar spirituelle Verbindung zwischen Grund und Boden und Vaterlandsverteidigung die einzig verbliebene politische Konstante in Polen zu sein. Wie auch in anderen post-kommunistischen Ländern, erlangten die Polen nach 1989 zwar ihre Freiheit, verloren aber ihre nationale Identität, die auf der Basis der gemeinsamen Abneigung gegen ihre Unterdrücker konstruiert wurde. Man kann derartige soziale Entwicklungen, so wie ich, bedauern, aber der Mythos des heldenhaften polnischen Bauern, der auf seinem kleinen, privaten Fleckchen Erde, der kommunistischen Kollektivisierung widerstand, ist nicht auszurotten. Dabei besteht dieser Mythos zu Unrecht. Denn in Wirklichkeit waren die Bauern in der Ära der Solidarnosc nicht besonders hilfreich und jetzt bilden sie das Haupthindernis der Modernisierung. Außerdem brauchen wir keine Helden mehr.