Namísto toho se jeví spíše jako dětské hřiště: zvláštní směs komplexů méněcennosti a nadřazenosti. Problém je v tom, že polský neopodstatněný nedostatek sebedůvěry vede ke krajně nepřívětivé podobě netolerance vůči ostatním. Abychom pochopili, kde se v Polsku stala chyba, může být užitečné srovnání se Španělskem. V devatenáctém století jižní a východní okraj Evropy spojoval společný úpadek. Polsko jako nezávislý stát zmizelo, když se stalo obětí lačnosti svých mocných sousedů; Španělsko bylo zemí, na které už nijak nezáleželo. Tento dvojí úpadek byl tématem, jež historici napříč kontinentem hojně diskutovali. Obvykle zdůrazňovali, že jedna ani druhá země nedokázala pozměnit svůj politický systém podle požadavků doby.
Stattdessen wirkt es eher wie ein Kinderspielplatz: eine eigenartige Mischung aus Minderwertigkeits- und Superioritätskomplexen. Das Problem ist, dass Polens ungerechtfertigter Mangel an Selbstbewusstsein zu einer äußerst unangenehmen Form der Intoleranz anderen gegenüber führt. Um zu verstehen, was bei Polen schief gelaufen ist, könnte ein Vergleich mit Spanien weiterhelfen. Im neunzehnten Jahrhundert waren Europas südliche und östliche Extremitäten in gemeinsamem Verfall vereint. Polen war als unabhängige Nation verschwunden, das Opfer der Habgier seiner mächtigen Nachbarn; Spanien war ein Land, das nichts mehr zu sagen hatte. Dieser parallele Niedergang war ein von Historikern überall auf dem Kontinent häufig diskutiertes Thema. Im Allgemeinen betonten sie das Versäumnis beider Länder, ihre politischen Systeme an die Erfordernisse der Zeit anzupassen.