Ekonomové hlavního proudu se domnívají, že globální ekonomika by měla fungovat jako vyvážený mechanismus, v němž se vnější přebytky a schodky během času vyrovnávají. Periody globální ekonomické expanze však prakticky vždy charakterizovala symbiotická nerovnováha. Jedna část světa vykazuje dlouhou dobu vysoké schodky a vytváří poptávku; jiná část světa zatím hromadí přebytky a financuje schodek první části. Platilo to o obchodu mezi Římem a Indií v prvním a druhém století i o éře evropských objevů ve století šestnáctém. Platilo to také v případě dvou dohod z Bretton Woods, kdy nezbytné schodky šly na vrub USA. Připusťme, že nevyvážené systémy vytvářejí pokřivení. Římané museli znehodnocovat mince kvůli trvalé ztrátě zlata ve prospěch Indie. Španělská říše zaplavila svět stříbrnými mincemi, jimiž platila za své četné války.
Mainstream-Ökonomen glauben, dass die Weltwirtschaft wie eine ausgewogene mechanische Anordnung funktionieren sollte, in der sich Außenhandelsüberschüsse und -defizite mit der Zeit ausgleichen. Doch Phasen globaler wirtschaftlicher Expansion waren praktisch immer von symbiotischen Ungleichgewichten geprägt. Ein Teil der Welt weist über lange Zeit hohe Defizite aus und schafft Nachfrage, während ein anderer Teil der Welt über hohe Überschüsse verfügt und so die Defizite der anderen finanziert. Das galt für den Handel zwischen Rom und Indien im 1. und 2. Jahrhundert sowie für das Zeitalter der europäischen Entdeckungen im 16. Jahrhundert. Auch auf die Bretton-Woods-Vereinbarungen, innerhalb derer die USA die notwendigen Defizite trugen, traf das zu. Unausgewogene Systeme schaffen zugegebenermaßen Verzerrungen. Aufgrund des anhaltenden Abflusses von Gold nach Indien, mussten die Römer den Wert ihrer Münzen verringern. Das spanische Reich flutete die Welt mit Silbermünzen, um seine vielen Kriege zu finanzieren.