Do této kategorie hospodářské stagnace patří velká část Evropy. Čas od času však vlády prosadí úspěšný ústup od dysfunkčnosti sociálního státu. Kanada snížila v 90. letech výdaje o více než 8% HDP a Spojené státy seškrtaly od poloviny 80. let nevojenské výdaje o 5% – tento trend přitom udržovaly středopravé i středolevé vlády. Když tedy některá evropská země obrátí kurz, sníží závislost na sociálních dávkách a obnoví pobídky k práci, je to zaznamenáníhodné – zejména pokud je touto zemí Nizozemsko, které v 60. a 70. letech vybudovalo jeden z nejrozsáhlejších sociálních států na světě. Nizozemský král Vilém Alexandr nedávno ve svém prvním výročním projevu v parlamentu řekl: „Náš trh práce a systém veřejných služeb již zcela neplní požadavky jednadvacátého století… Z klasického sociálního státu se pomalu, ale jistě vyvíjí participační společnost.“ To představuje vskutku pozoruhodný posun. Od 60. a 70. let autoři píšící o Nizozemsku často naříkali nad „holandskou nemocí“. Existovalo tolik štědrých dotací, grantů a transferů – zaměřených prakticky na všechny, od opravdu potřebných až po umělce neschopné prodat své dílo –, že mzdy po zdanění byly často jen o vlas vyšší než dávky.
Weite Teile Europas lassen sich dieser Kategorie der wirtschaftlichen Stagnation zuordnen. Gelegentlich gelingt es Regierungen allerdings, die Weichen für einen erfolgreichen Rückzug aus dem versagenden Wohlfahrtsstaat zu stellen. Kanada hat die öffentlichen Ausgaben in den 1990er-Jahren um über 8% des BIP gesenkt und die Vereinigten Staaten haben die nicht-militärischen Ausgaben Mitte der 1980er-Jahre um 5% des BIP reduziert – eine Entwicklung, die von Mitte-Rechts- genau wie von Mitte-Links-Regierungen mitgetragen wurde. Aus diesem Grund ist es bemerkenswert, wenn ein europäisches Land eine Kursänderung vornimmt, um die Abhängigkeit von Sozialleistungen zu verringern und wieder Arbeitsanreize zu schaffen – vor allem, wenn es sich dabei um die Niederlande handelt, die in den 1960er- und 1970er-Jahren einen der umfassendsten Wohlfahrtsstaaten weltweit errichtet haben. Bei seiner ersten Thronrede vor dem Parlament hat der niederländische König Willem-Alexander unlängst erklärt: „Unser Arbeitsmarkt und unsere Sozialsysteme erfüllen nicht mehr in vollem Umfang die Anforderungen dieser Zeit….Der klassische Versorgungsstaat verwandelt sich langsam, aber sicher in eine Teilhabegesellschaft.“ Diese Erklärung steht für einen wirklich bemerkenswerten Wandel. Von den 1960er- und 1970er-Jahren an, haben Beobachter der Niederlande häufig die „Holländische Krankheit“ beklagt. Es gab so viele großzügige Subventionen, Stipendien und Transferleistungen – die sich an alle wendeten, angefangen bei wirklich Bedürftigen über Künstler, die ihre Werke nicht verkaufen konnten –, dass Nettoeinkommen oftmals kaum höher waren als Sozialleistungen.